Справа №461/863/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року          м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:  
головуючого судді Романюка В.Ф., 
з участю: секретаря судового засідання Салика С.М., 
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 , 
представника третьої особи Бути Н.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Львівська міська рада (адреса: 79000, м. Львів, пл. Ринок, 1, ЄДРПОУ: 04055896), Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (адреса: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ЄДРПОУ: 45870769) про припинення права користування жилим приміщенням, - 
В С Т А Н О В И В: 
Позивач звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , треті особи: Львівська міська рада, Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби про припинення права користування жилим приміщенням, в якому просить: визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . 
В обґрунтування внесеного позову покликаються на те, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає та зареєстрований разом зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням Залізничної районної ради депутатів м. Львова №295а від 26.02.1974 р. його мамі ОСОБА_5 , 1938 р.н., як старшому техніку заводу кінескопів, та членам її сім`ї, її чоловіку ОСОБА_6 , 1941 р.н., її сину ОСОБА_7 , 1962 р.н., позивачу, ОСОБА_1 , 1968 р.н. було надано квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Мама позивача ОСОБА_5 , яка була отримувачем та основним квартирозйомником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . В квартирі зареєстрований, але не проживає з 2008 р. у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Канаду рідний брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його речі у вказаній квартирі відсутні. Будь-яких перешкод у користуванні ОСОБА_8 вказаною квартирою по сьогоднішній час ніхто не чинить. Реєстрація Відповідача у квартирі АДРЕСА_3 , не дає можливості реалізувати право позивача на отримання субсидії по оплаті комунальних послуг, створює проблеми у нарахуванні плати за комунальні послуги, ставить неможливим реалізацію права на приватизацію квартири, оскільки необхідна особиста участь в приватизації ОСОБА_3 , порушується право позивача на користування житлом. Крім позивача в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані наступні особи: син позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; брат позивача ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Брат позивача ОСОБА_3 в 2008 році виїхав в Канаду. Позивач самостійно без участі відповідача сплачує плату за комунальні послуги по вищевказаній квартирі, забезпечує утримання та ремонт квартири, на підтвердження чого долучає квитанції про оплату комунальних послуг. Факт не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 щонайменше з 2008 року підтверджують особи, що проживають в сусідніх квартирах: 1. ОСОБА_10 , прож. за адресою: АДРЕСА_4 , м.т. НОМЕР_1 ; 2. ОСОБА_11 , прож. за адресою: АДРЕСА_5 , м.т. НОМЕР_2 . Також факт непроживання ОСОБА_8 у квартирі підтверджують акти обстеження від 28.10.2025 р. та від 13.01.2026 р., підписані сусідами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , завірені підписом директора ЛМКП «Айсберг» та печаткою ЛКМП «Айсберг» Крім цього, постійне проживання ОСОБА_3 з 2008 року за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджує його письмове свідчення під присягою, відібране 27.11.2025 р. канадським нотаріусом у м. Торонто, яке позивач долучає до позову. 
Ухвалою суду від 29 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання, з викликом сторін.
30 січня 2026 року від представника позивача надійшла заява про допит свідків.
04 лютого 2026 року від представника третьої особи Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Бути Н.І. надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначає, що з 04 квітня 2016 року органи міграційної служби не здійснюють функції з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні. Натомість такі адміністративні послуги надають органи реєстрації (виконавчий орган сільської, селищної або міської ради згідно територіальної юрисдикції). Для перевірки актуальності інформації про реєстрацію місця проживання необхідно звертатися до органів реєстрації, які формують та ведуть відповідні реєстри територіальної громади. ЗМУ ДМС не має законодавчих повноважень щодо вчинення реєстраційних дій з метою реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб в Україні, оскільки не є органом реєстрації. 
18 березня 2026 року від позивача надійшла уточнена позовна заява.
30 квітня 2026 року від представника третьої особи Львівської міської ради Феник Л.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі, прийняття судом рішення покладають на розгляд суду.
25 травня 2026 року від представника відповідача Левка І.Й. надійшла заява, в якій вона зазначає, що долучає в підтвердження позиції відповідача його письмову заяву, в якій відповідач визнає позов в повному обсязі. 
У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві. Просять суд позов задоволити. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява відповідача про визнання позову в повному обсязі. 
Представник третьої особи Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Бута Н.І. прийняття рішення віднесла на розсуд суду.
Представник третьої особи Львівської міської ради Феник Л.М. у судове засідання не з`явилась, у матеріалах справи наявна заява, згідно якої просить проводити розгляд справи без її участі.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, доходить наступного висновку.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає та зареєстрований разом зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . 
Рішенням Залізничної районної ради депутатів м. Львова №295а від 26.02.1974 р. його мамі ОСОБА_5 , 1938 р.н., як старшому техніку заводу кінескопів, та членам її сім`ї, її чоловіку ОСОБА_6 , 1941 р.н., її сину ОСОБА_7 , 1962 р.н., позивачу, ОСОБА_1 , 1968 р.н. було надано квартиру за адресою АДРЕСА_3 . 
Мама позивача ОСОБА_5 , яка була отримувачем та основним квартирозйомником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
В квартирі зареєстрований, але не проживає з 2008 р. у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Канаду рідний брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Крім позивача в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані наступні особи: син позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; брат позивача ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Брат позивача ОСОБА_3 в 2008 році виїхав в Канаду. 
Факт непроживання ОСОБА_8 у квартирі підтверджують акти обстеження від 28.10.2025 р. та від 13.01.2026 р., підписані сусідами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , завірені підписом директора ЛМКП «Айсберг» та печаткою ЛКМП «Айсберг» 
Крім цього, постійне проживання ОСОБА_3 з 2008 року за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджує його письмове свідчення під присягою, відібране 27.11.2025 р. канадським нотаріусом у м. Торонто.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).
При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу України).
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
При розгляді справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у помешканні з 2008 року, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Канаду, де на даний час й проживає. Зазначену обставину відповідач не заперечував.
Суд враховує, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд ретельно дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача, з яких слідує, що відповідач виїхав за межі України, мешкає в Канаді, він втратив інтерес до квартири, не має наміру у подальшому користуватися цією квартирою. Позивач чи інші мешканці квартири не чинять відповідачеві перешкоди у користуванні квартирою.
Враховуючи вищенаведене суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
Понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору при зверненні до суду з позовом не підлягають відшкодуванню відповідачем відповідно до правил статті 141 ЦПК України, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, не просив суд про відшкодування судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 

у х в а л и в:
Позов  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Львівська міська рада (адреса: 79000, м. Львів, пл. Ринок, 1, ЄДРПОУ: 04055896), Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (адреса: 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ЄДРПОУ: 45870769) про припинення права користування жилим приміщенням, - задоволити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . 
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя       Романюк В.Ф.