ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

08 червня 2026 року	Справа №160/35955/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:
18.12.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за №82325553 від 11 грудня 2025 року про відмову у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 від 06 грудня 2025 року за реєстраційним номером №70376142;
- зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 06 серпня 2024 року №1239-5003390104 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 . Фактичне місце мого проживання/перебування: АДРЕСА_3 . Позивач є власником нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , посвідченого 19 квітня 1990 року державним нотаріусом Першої Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області за № 1363, у відповідності до якого позивачу на праві приватної власності належить вказаний житловий будинок. За результатами пошуків в ДРРП під час розгляду заяви, державним реєстратором була встановлена відсутність відомостей про державну реєстрацію прав на заявлене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та його архівних складових частинах. Зі спірним рішенням відповідача № 82325553 від 11 грудня 2025 року про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивач не погоджується, оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно за вказаною адресою була проведена відповідно до діючого на той час законодавства Волноваським бюро технічної інвентаризації 24.04.1990 року за реєстровим номером № 1854, про що свідчить штамп БТІ на договорі купівлі-продажу від 19.04.1990 року, однак у зв`язку із розташуванням архівів БТІ на окупованій території, відсутня можливість отримання відомостей про державну реєстрацію його прав, які виникли та були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року, у зв`язку з чим, вважає його протиправним, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 21.01.2026 року. 
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи. 
Від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради письмовий відзив на позов на адресу суду не надходив.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.06.2026 року продовжено строк розгляду адміністративної справи до 08.06.2026 року.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 06 серпня 2024 року №1239-5003390104 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 .
Фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 , посвідченого 19 квітня 1990 року державним нотаріусом Першої Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області за № 1363, у відповідності до якого позивачу на праві приватної власності належить вказаний житловий будинок.
Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу від 19 квітня 1990 року у відповідності до ст. 227 ЦК УРСР цей договір підлягав реєстрації за місцем знаходження будинку у Волноваському бюро технічної інвентаризації.
Згідно із реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу від 19.04.1990 року, право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_1 у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха» 25 квітня 1990 року, за реєстровим номером в реєстровій книзі №1854.
06.12.2025 року позивач звернувся із заявою про державну реєстрацію прав на вищезазначений будинок до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Дніпропетровська область, надавши оригінал правовстановлюючого документу на вищезазначений будинок.
Проте, рішенням державного реєстратора №82325553 від 11 грудня 2025 року позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, що є підставою для відмови у державній реєстрації прав. У вказаному рішенні зазначено, зокрема, що за результатами пошуків в ДРРП під час розгляду заяви, державним реєстратором була встановлена відсутність відомостей про державну реєстрацію прав на заявлене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та його архівних складових частинах. На запит державного реєстратора (виданого під час попереднього розгляду заяви іншим державним реєстратором) до відповідного бюро технічної інвентаризації про надання відомостей про зареєстровані до 2013 року речові права на житловий будинок була отримана відповідь - лист Відділу «ЦЕНТР НАДАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ» Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області від 26.04.2024 року № 01-12/220 наступного змісту: «Державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року щодо об`єктів нерухомого майна в межах с. Волноваха Волноваського району Донецької області проводило Комунальне підприємство «Волноваське бюро технічної інвентаризації». Товариство з обмеженою відповідальністю «Волноваське бюро технічної інвентаризації», яке було утворене внаслідок реорганізації та є правонаступником Комунального підприємства «Волноваське бюро технічної інвентаризації», не підпорядковане, не підзвітне та не підконтрольне Волноваській міській військово-цивільній адміністрації. Згідно «Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України» від 22.12.2022 року № 309 (зі змінами) Волноваська міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією російською федерацією. Наразі доступ до реєстрових книг та реєстраційних справ, зберігачем яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Волноваське бюро технічної інвентаризації», - відсутній. Підприємство та документація не евакуйовані та знаходяться на тимчасово окупованій території. Отже, вищевказаним листом підтверджена неможливість виконання вимог пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - а саме, отримання державним реєстратором від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації.
Вважаючи рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №82325553 від 11 грудня 2025 року протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII (далі - Закон №1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 3 ст. 5 цього Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Крім того, за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України (частини 4, 5 статті 11 Закону №1207-VII).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого (тут і в подальшому в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Виходячи з аналізу значеної правової норми, суд дійшов висновку, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідна для такої реєстрації, запитується державним реєстратором лише у двох випадках:
1) відсутність доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи відсутність необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено Законом №1952-IV;
2) неподання відповідних документів заявником. 
Водночас, за відсутності вищенаведених обставин, державний реєстратор не зобов`язаний направляти відповідний запит.
В той же час, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
З матеріалів справи убачається, що право власності на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набув на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 квітня 1990 року Першою волноваською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1363 та зареєстрованому у відповідній реєстровій книзі державної реєстрації права власності Волноваським бюро технічної інвентаризації 24 квітня 1990 року за № 1854, відповідно до штампу БТІ на договорі купівлі-продажу.
Також відповідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 від 03 лютого 2001 року, виданого на ім`я позивача, він прописаний за адресою: АДРЕСА_1 від 31 липня 1990 року, що посвідчено відповідною печаткою.
У зведеному акті Ф-5 зазначено, що власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Цей запис посвідчений печаткою Волноваського бюро технічної інвентаризації.
Згідно Викопіювання із плану кварталу та поверхового плану зазначено, що власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , які посвідчені печатками Волноваського бюро технічної інвентаризації.
Крім того, в Генеральному плані по схемі газопроводу, зробленому Докучаївським управлінням по газопостачанню та газифікації м. Докучаївськ, також зазначено, що власником будинку по АДРЕСА_1 , в якому будуть проходити роботи по газифікації, є ОСОБА_1 .
Із Будівельного паспорту на будівництво вбачається, що відповідно до рішення № 262 від 03 листопада 1999 року виконавчого комітету Волноваської міської ради ОСОБА_1 було дозволено будівництво житлової прибудови до будинку АДРЕСА_1 на існуючій земельній ділянці.
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН №067111, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 625 від 28 грудня 1999 року, позивачу на праві приватної власності на землю належить земельна ділянка, розміром 0,1508 га, розташована по АДРЕСА_1 , передана для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель - 0,1 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,0508 га.
Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17, де зазначено, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Отже, судом встановлено, що реєстрація права власності позивача на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проведена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, а тому, у спірному випадку відсутні обставини для зупинення розгляду (залишення без руху згідно змін в редакції Закону від 10.10.2024 року №4017-IX) заяви позивача про реєстрацію права власності на зазначений будинок.
Статтею 24 Закону №1952-IV встановлені підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (пункт 8 частини першої).
Враховуючи відсутність підстав для відмови відмову у проведені реєстраційних дій щодо вищевказаного будинку, суд висновує про протиправність рішення відповідача №82325553 від 11 грудня 2025 року про відмову у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 від 06 грудня 2025 року за реєстраційним номером №70376142.
Також не може бути підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності не отримання відповіді на запит, направлений відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV.
Так, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року №376, Волноваський район, з 24.02.2022 віднесено до території активних бойових дій.
Отже, у випадку направлення запиту на адресу відповідного БТІ, яке знаходиться на тимчасово окупованій території або на території де ведуться активні бойові дії, відповідач заздалегідь обізнаний про неможливість його вручення адресату, що очевидно має наслідком неотримання відповіді на нього.
Стосовно обраного способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За приписами статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
Суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
При цьому, такий спосіб захисту порушеного права не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки у спірному випадку повноваження відповідача щодо проведення реєстраціних дій не є дискреційними.
Так, дискреційні повноваження - це повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Водночас, у спірному випадку дискреція відсутня, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд провести реєстраційні дії, або відмовити у їх проведенні, існує лише один правомірний варіант поведінки.
Враховуючи той факт, що рішення про відмову в державній реєстрації речових прав на нерухоме майно є протиправним, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача зареєструвати речові права на нерухоме майно, що належить позивачу.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.
Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 77, 241-246, 250, 255, 295 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Приходько Ірини Романівни, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за №82325553 від 11 грудня 2025 року про відмову у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 від 06 грудня 2025 року за реєстраційним номером №70376142.
Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро, 49000, код ЄДРПОУ 40392181) здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (вул. Старокозацька, буд. 56, м. Дніпро, 49000, код ЄДРПОУ 40392181).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна