Дата документу 30.06.2026 Справа № 335/170/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/170/25     Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н. Ю.
Провадження № 22-ц/807/1531/26     Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
30 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Онищенка Е.А.,  Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Цирулевського Романа Олександровича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації половини вартості майна внесеного подружжям під час шлюбу у вартість приватних підприємств, - 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації половини вартості майна внесеного подружжям під час шлюбу у вартість приватних підприємств на загальну вартість 22 230 000 гривень 00 копійок.

31.03.2026 року представник позивача ОСОБА_1 адвокатом Цирулевським Р.О. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначив, що відповідач ОСОБА_2 в період розгляду спору, щодо поділу спільної сумісної власності, остерігаючись стягнення компенсації 1/2 частки в статутному капіталі, виходячи з вартості майна приватних підприємств, яке було набуте в період перебування в шлюбі колишнього подружжя, у зв`язку з спільним веденням фармацевтичного бізнесу, діє недобросовісно та активно здійснює відчуження, виведення майна з власності приватних підприємств, з метою приховання реальної вартості частки в статутному капіталі, яка підлягає компенсації, що в свою чергу може унеможливити у разі задоволення позову, виконання рішення суду про стягнення значної суми грошових коштів.

Оскільки предмет даного позову, є стягнення з ОСОБА_2 24 895 900,00 грн як компенсації вартості частки ОСОБА_1 у приватних підприємствах, виходячи з дійсної вартості майна, існує обґрунтований та великий ризик того, що ОСОБА_2 здійснить переоформлення належного їй, не забезпеченого, нерухомого майна з метою подальшого його приховання та унеможливлення у разі задоволення позову, виконання рішення суду про стягнення значної суми грошових коштів.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке долучено до матеріалів справи, станом на сьогоднішній день, ОСОБА_2 належать на праві власності 30 об`єктів нерухомого майна, які не обтяжені жодними заборонами та/або будь якими обтяженнями, а тому є вірогідність, що ОСОБА_2 у будь який момент може перереєструвати належне їй майно на інших осіб, що як наслідок призведе до неможливості виконання можливого рішення суду, а також призведе до подальших судових спорів та порушення прав третіх осіб, які придбають у власність спірні об`єкти нерухомого майна (у разі їх продажу/ відчуження Відповідачем).

Також, представник позивача наголошував, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на незабезпечені об`єкти нерухомого майна, які належать відповідачу на праві власності, до набрання законної сили рішенням у даній справі, є необхідними заходами забезпечення позову, оскільки у разі незастосування заходів забезпечення позову може бути нанесена шкода інтересам третіх осіб (покупців). Тобто, після вчинення відповідачем фраудаторних правочинів (направлених на завдання шкоді кредитору) з метою уникнення стягнення на таке майно, на покупців (або майбутніх власників майна) буде покладений надмірний тягар для захисту своїх прав, а можливо навіть проведення реституції (повернення сторін у попередній стан), оскільки такі правочини будуть оскаржені та визнані недійсними в судовому порядку, як фраудаторні.

На підставі вищевикладеного просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а саме: Садовий будинок, загальною площею 163,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2180492180000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,062 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0098. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157559480000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,0624 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0097. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157534580000. 

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову, відмовлено. 

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цирулевського Романа Олександровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Цирулевського Р.О. про забезпечення позову задовольнити. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: Садовий будинок, загальною площею 163,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2180492180000; Земельна ділянка, загальною площею: 0,062 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0098. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157559480000; Земельна ділянка, загальною площею: 0,0624 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0097. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157534580000.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що зі сторони відповідача ОСОБА_2 вживаються заходи щодо виведення майна з власності як приватних підприємств, так і особистої власності, з метою приховання такого майна від поділу. Зазначені у заяві заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок та дві земельні ділянки, як таке, є співмірним, необхідним та достатнім з огляду на предмет спору. Невжиття даного заходу забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у випадку, якщо рішення суду буде ухвалене на його користь.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Гришко І.І. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вважає не доведеним заявником наявність реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості у майбутньому виконання можливого рішення суду у справі № 335/170/25, а також тієї обставини, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або поновлення його порушених прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду. Крім того, суд вважав, що обраний позивачем вид забезпечення позову у порівнянні з пред`явленими позовними вимогами у цій справі є неспівмірним з огляду на те, що сума позову у справі складає 24 895 900, 00 грн, проте загальна вартість об`єктів нерухомості, на які ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2025 року у справі № 335/170/25 вже накладено арешт становить 35 170 660, 66 грн. При цьому, загальна вартість об`єктів нерухомості, стосовно яких вирішується питання про накладення арешту, складатиме 45 100 134, 66 грн, що перевищуватиме ціну позову на 20 204 234, 66 грн, що є неспівмірною у порівнянні із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що у січні 2025 року ОСОБА_1 вернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

12 вересня 2003 року між сторонами по справі укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що «12» вересня 2003 року складено відповідний актовий запис №298 та видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2023 року у справі № 335/7479/23, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2024 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Перебуваючи у шлюбі з 12.09.2003 року сторони вели спільний бюджет та спільне господарство, здійснювали спільні витрати та спільні заощадження, за рахунок спільних коштів купували майно, зареєстрували та створили приватні підприємства, створивши спільний сімейний фармацевтичний бізнес, для розвитку якого докладали як спільні зусилля так і грошові кошти, за рахунок яких набували нерухоме майно, які використовують для ведення бізнесу.

Так, з метою ведення спільного сімейного бізнесу, його розвитку та отримання прибутку за рахунок спільних коштів та спільними зусиллями сторонами були створені: 1) Приватне підприємство «ВІТАФАРМА» (код за ЄДРПОУ – 37526877) (надалі – ПП «ВІТАФАРМА»), яке створене 02.02.2011 року, засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2 ; 2) Приватне підприємство «МАКСФОРТ» (код за ЄДРПОУ – 40907474) (надалі –ПП «МАКСФОРТ»), яке створене: 21.10.2016 року, кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2 , засновником є ПП «ВІТАФАРМА» та ПП ВКФ «АКВА ВИТА», засновником яких в свою чергу є знову ж таки відповідач ОСОБА_2 .. З метою розвитку спільного сімейного бізнесу, через створені підприємства, сторони здійснювали купівлю нерухомого майна, право власності на яке реєструвалось на їх юридичні особи, через які вівся бізнес - ПП «ВІТАФАРМА» та ПП «МАКСФОРТ».

Окрім цього, сторони після реєстрації шлюбу спільно сформували статутний капітал та вели господарську діяльність Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «АКВА-ВИТА» (код за ЄДРПОУ – 31075647) (надалі – ПП ВКФ «АКВА ВИТА»), яке було зареєстровано відповідачем до реєстрації шлюбу, однак в період перебування в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з веденням господарської діяльності, разом набували за рахунок спільних коштів та доходів – нерухоме майно, право власності яке реєстрували також за ПП ВКФ «АКВА ВИТА».

В період шлюбу сторін, на ім`я ПП «ВІТАФАРМА» (код за ЄДРПОУ – 37526877) набуто наступне майно: 1. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 305. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2658643623060. 2. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2658634723060. 3. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2658614223060. 4. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2658299123060. 5. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_6 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2658181123060. 6. Нежитлове приміщення хлібного магазину, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880285346101. 7. Нежитлові приміщення 12-1, 12-2, 12-3, 12-4, розташовані за адресою: АДРЕСА_8 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1326950646101. 8. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_9 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 370958446101.
Нерухоме майно використовується для ведення бізнесу, а саме розміщення мережі аптек.
В період шлюбу позивачем та відповідачем, на ПП «МАКСФОРТ» (код за ЄДРПОУ – 40907474) набуто наступне майно: 1. Ціле убудовано-прибудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_10 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1528905423104. 2. Будівля, філії банку літ. А-3, розташована за адресою: АДРЕСА_11 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 166506423101.
Дане нерухоме майно використовується для розміщення мережі аптек.

Також, в період шлюбу позивачем та відповідачем, на ПП ВКФ «АКВА ВИТА» (код за ЄДРПОУ – 31075647) набуто наступне майно: 1. Будівля, нежитлова, розташована за адресою: АДРЕСА_12 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1457106423104. 2. Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_13 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7674321. 3. Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_14 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 15027059. 4. Нежиле приміщення, ХІІ підвалу та першого поверху (літ. А-4), розташоване за адресою: АДРЕСА_15 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3892875. 5. Нежиле приміщення, літ. А-5, розташоване за адресою: АДРЕСА_16 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 4810585. 6. Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_17 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16114566. 7. Нежиле приміщення, літ. А-5, розташоване за адресою: АДРЕСА_18 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1077051. 8. Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_19 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1412148. 9. Нежиле приміщення, літ. А-5, А{4}, розташоване за адресою: АДРЕСА_20 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 13435018.
Вище перелічене майно використовується для розміщення мережі аптек.

З листопада 2022 року Позивач ініціював процес поділу майна подружжя, шляхом ініціації позасудового вирішення спору та обговорення порядку поділу майна з відповідачем, однак досягти згоди щодо поділу майна не вдалось.

У квітні 2023 року позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/2733/23) з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.11.2023 року у справі № 461/2733/23 позовні вимоги задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності за кожним по 1/2 частці наступних об`єктів нерухомого майна: нежитлове приміщення № 225, площею 72.8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_21 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2069975123104; нежитлове приміщення № 226, площею 88.9 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_21 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2069960723104; нежитлове приміщення, площею 58.2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_22 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1983178746101; нежилі приміщення № 8а,10,11,15 групи приміщень №1, загальною площею 53.7 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_23 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1963671580000; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1938247723101; квартиру, літ. Я4-3, загальною площею 87,95 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_24 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1694604223101; нежитлове приміщення, літ. А-3, площею 117.6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_25 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1666274123101; земельну ділянку, загальною площею: 0,0857 га, з кадастровим номером 2320355400:01:001:0002, розташована за адресою: АДРЕСА_26 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1329798923203; приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", площею 89.6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_26 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1326728823203; нежитлове приміщення площею 52.8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_27 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 891334346101; приміщення будівлі торгівельного центру /літ.Б/, площею 39.7 м.кв., розташоване за адресою: АДРЕСА_28 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 873750323101; нежитлове приміщення, літ. А, загальною площею 61,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_29 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 861120423101; нежитлове приміщення № 139, група приміщень (в літ. "А"), загальною площею 65,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_30 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 47180980000; приміщення № 8 будівлі торгівельного центру /літ.Б/, площею 68, 1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_31 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1748223101; нежиле приміщення № 3, літ.Р{2}, площею 21.0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_32 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11691410; нежиле приміщення № 23, розташоване за адресою: АДРЕСА_33 , площею 36,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1473442; 29/100 частки нежитлового приміщення № 4, літ. Р2-2, Р3-2, загальною площею 211,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_32 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 33851364.

Також позивачем було заявлено про стягнення компенсації 70% частки внеску до статутного капіталу виходячи з суми статутного капіталу, зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб (без врахування вартості майна), то суд в цій частині задовольнив позовні вимоги частково в розмірі 1/2 частини. Відмовляючи в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності Позивача з Відповідачем корпоративних прав та нерухоме майно, яке належить ПП «ВІТАФАРМА», ПП «МАКСФОРТ» та ПП ВКФ «АКВА ВИТА», а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 70 % нерухомого майна, щодо кожного з об`єктів нерухомості, зазначених вище, суд першої інстанції зазначив, що «Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства». Оскільки позивач обрав невірний спосіб захисту та просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, що належить приватним підприємствам, суд не розглядав питання виплати частки статутного капіталу, виходячи з половини вартості майна підприємств.

Таким чином, оскільки створення та відповідно формування статутного капіталу ПП «ВІТАФАРМА», ПП «МАКСФОРТ», а також формування статутного капіталу ПП ВКФ «АКВА ВИТА» сторонами здійснювалось спільно - за рахунок спільних коштів та спільних зусиль сторін, за рахунок спільних коштів здійснювалось придбання нерухомого майна, яке за рішенням сторін реєструвалось на праві власності за їх приватними підприємствами, позивач має право на виплату компенсації половини частки статутного капіталу, виходячи з половини вартості нерухомого майна, внесеного подружжям до приватних підприємств під час перебування в шлюбі Позивача з Відповідачем, а саме - 22 230 300,00 грн. шляхом стягнення з ОСОБА_2 такої суми коштів, як компенсації половини дійсної вартості частки статутного капіталу.

З метою досудового врегулювання спору, відповідачу було відправлено пропозицію про взяття участі у переговорах.

Листом від 28 листопада 2022 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про не надання згоди на розпорядження будь яким майном, яке є спільною сумісною власністю, а також статутними капіталами та майном ПП ВКФ «АКВА ВИТА (код за ЄДРПОУ: 31075647) та ПП «ВІТАФАРМА» (код за ЄДРПОУ: 37526877), оскільки такі є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Проте, відповідач, ніби то проводивши перемовини щодо позасудового врегулювання поділу майна, скористалась цим періодом для того, щоб вживати заходи для ухилення від рівноцінного поділу майна.

Розуміючи ситуацію та те, що спільно набуте за час шлюбу майно є спільним сумісним майном та підлягає поділу в рівних частинах, ОСОБА_2 , як власниця ПП ВКФ «АКВА ВИТА», почала вживати заходи зі здійснення махінацій щодо ПП ВКФ «АКВА ВИТА».
Так, 14.12.2022 року, відповідач, без повідомлення позивача, здійснила дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про ПП ВКФ «АКВА ВИТА», звільнила керівника ОСОБА_1 (Позивача), та самостійно стала керівником з 14.12.2022 року.

У подальшому ОСОБА_2 з метою приховування спільного майна, без згоди на те позивача, 22.03.2023 року здійснила дії щодо відчуження частки в статутному капіталі ПП ВКФ «АКВА ВИТА» на користь ОСОБА_3 – свого сина.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.06.2023 у справі № 908/1339/23(908/1600/23), залишеним в силі постановою апеляційного господарського суду від 25.01.2024 року та постановою Верховного суду від 05.09.2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо незаконного відчуження відповідачем частки у статутному капіталі задоволено повністю, встановлено, що « ОСОБА_2 за спірним правочином розпорядилася спільною сумісною власністю без згоди позивача, а обдаровуваний при цьому діяв недобросовісно, оскільки знав (не міг не знати), що між його батьками існує спір про поділ майна».

Після того, як рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.06.2023 у справі № 908/1339/23 (908/1600/23) скасовано відчуження ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ПП ВКФ «АКВА ВИТА», остання знов здійснила відчуження частки в статному капіталі на користь своєї новоствореної компанії ТОВ «ІНВЕСТГАЛ», а також здійснила зменшення статутного капіталу ПП ВКФ «АКВА ВИТА» до 100 000 грн.

Після пред`явлення позивачем позову в рамках справи № 461/2733/23 до Галицького районного суду м. Львова, ОСОБА_2 , було здійснено відчуження нерухомого майна, набутого подружжям під час шлюбу на ім`я приватних підприємств.

05.03.2025 року шляхом виходу ОСОБА_2 зі складу учасників ПП ВКФ «АКВАВИТА», новостворений реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3099227023060, нежиле приміщення, літ. А-5, розташоване за адресою: АДРЕСА_16 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 4810585 - 17.12.2024 року передано їй у власність.

17.12.2024 року передано нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_17 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 16114566; Нежиле приміщення, літ. А-5, розташоване за адресою: АДРЕСА_18 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1077051; Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_19 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1412148; Нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_19 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1412148; Нежиле приміщення, літ.А-5, А{4}, розташоване за адресою: АДРЕСА_20 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 13435018.

31.03.2026 року представник позивача ОСОБА_1 адвокатом Цирулевським Р.О. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а саме: Садовий будинок, загальною площею 163,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2180492180000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,062 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0098. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157559480000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,0624 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0097. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157534580000. 

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року у задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, відмовлено. 

У відповідності до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Згідно ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Також при вирішенні справи колегія суддів приймає до уваги, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Як наголошує Верховний Суд у постанові від 06 січня 2025 року у справі № 487/6151/23, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами та можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23.

Підставою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості майна, внесеного у власність ПП ВКФ «Аква Вита», ПП «Максфорт» та ПП «Вітафарма» у вигляді сум грошових коштів, розмір якої складає 24 895 900,00 гривень.

Заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а саме: Садовий будинок, загальною площею 163,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2180492180000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,062 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0098. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157559480000. Земельна ділянка, загальною площею: 0,0624 га, кадастровий номер: 8000000000:75:147:0097. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157534580000. 

Такий захід заявник вважає, безпосередньо пов`язаний із предметом позову, є співмірним, тимчасовим та спрямований виключно на збереження спірного майна. 

Стверджуючи про існування реальних ризиків відчуження нежитлового приміщення та двох спірних земельних ділянок, позивач не зазначив, на чому ґрунтується таке його припущення. 

Ухвалою від 16.04.2025 року, у цій справі вже судом були вжиті заходи забезпечення позову на 26 об`єктів нерухомого майна на загальну суму 35 170 660,66 гривень (т.18 а.с.4-9).
Вартість об`єктів нерухомості, на які позивач просить накласти арешт складає 9 929 474,00 гривень, що підтверджується договором купівлі продажу садового будинку та земельної ділянки від 28.01.2026 та договором купівлі продажу земельної ділянки від 28.01.2026, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новак Т.В.
Отже, у разі накладення арешту на вказані об`єкти нерухомого майна, загальна вартість об`єктів нерухомості, стосовно яких вирішується питання про накладення арешту, складатиме 45 100 134,66 гривень, що перевищуватиме ціну позову на 20 204 234,66 гривень, що є неспівмірним у порівнянні із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами у цій справі.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем є недоведеним наявність реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості у майбутньому виконання можливого рішення суду, яким буде задоволено позовні вимоги у справі № 335/170/25, а також тієї обставини, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.
Як вірно зауважив суд першої інстанції, що обраний позивачем вид забезпечення позову у порівнянні з пред`явленими позовними вимогами є неспівмірним з огляду на те, що сума позову у справі № 335/170/25 складає 24 895 900,00 гривень, проте загальна вартість об`єктів нерухомості, на які ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2025 у справі № 335/170/25 вже накладено арешт, становить 35 170 660,66 гривень.
При цьому, загальна вартість об`єктів нерухомості, стосовно яких вирішується питання про накладення арешту, складатиме 45 100 134,66 гривень, що перевищуватиме ціну позову на 20 204 234,66 гривень, що є неспівмірним у порівнянні із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами.
Розглядаючи заяву, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, при цьому врахувавши, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, із наданням доказів.

Проте заява про забезпечення позову не містить таких обґрунтувань.
Отже, запропонований позивачем захід забезпечення позову не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливає на ефективний захист або поновлення права позивача, за захистом якого він звернулася до суду.
Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та вмотивовано їх відхилив, встановивши неспівмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінивши нерівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, і такі висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги спростовані не були.
З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки останнім не доведено реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову, а матеріали справи не містять доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги висновку суду про відмову у забезпеченні позову не спростовують. Підстав для забезпечення позову, що визначені статтею 149 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо неповного з`ясування обставин справи є необґрунтованими, оскільки цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення клопотання про скасування заходів забезпечення позову. При цьому, обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі.

Оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, а тому підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Цирулевського Романа Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова буде складена протягом 10 днів.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Онищенко Е.А.