Провадження №2/359/386/2026
Справа №359/2300/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,
при секретарі Кривохижі О.М. 
за участю
представника позивача ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна

ВСТАНОВИВ:
В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 вони за спільні кошти придбали автомобіль Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 . Автомобілі було зареєстровано на ім`я відповідача, які він відчужив на користь третіх осіб без її згоди, у період коли вони вже припинили подружні стосунки та проживали окремо. У зв`язку з цим просить суд поділити це майно шляхом стягнення з відповідача половини вартості автомобілів, що становить 264 295,00 грн..
19 травня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У якому ОСОБА_3 просив повністю відмовити у заявлених вимогах з огляду на наступне. Між сторонами вже розглядалася справа про поділ майна подружжя №359/9993/24, за результатами якої 09.12.2024 року ухвалено рішення. У тій справі ОСОБА_2 не заявляла зустрічних вимог щодо поділу автомобілів Renault Kangoo та Toyota Camry, оскільки їй було відомо про їх продаж під час шлюбу. Відповідач зазначає, що автомобілі були продані 26 червня 2024 року, тобто до розірвання шлюбу, коли сторони ще перебували у шлюбі, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Кошти від продажу, за його твердженням, були частково використані на потреби сім`ї та погашення боргу, пов`язаного з придбанням іншого автомобіля, а решта коштів була поділена між сторонами порівну. Таким чином, відповідач вважає, що позивач була обізнана про продаж транспортних засобів, не заперечувала проти цього та фактично погодилася з використанням і розподілом отриманих коштів.
21 липня 2025 року у судовому засіданні представник позивача подала відповідь на відзив, у якому зазначає, що позивач не погоджується з доводами відзиву та вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Зазначає, що відповідач у червні 2024 року відчужив спільне майно подружжя — два автомобілі, причому новими власниками стали його матір та близький родич. Позивач вказує, що на той час сторони вже фактично не проживали однією сім`єю, між ними існували непорозуміння, які в подальшому призвели до розірвання шлюбу. При цьому відповідач не надав доказів того, що позивач була обізнана про продаж майна, погоджувалася на нього, а також що отримані кошти були витрачені на потреби сім`ї чи поділені між сторонами. Окремо звертає увагу, що продаж обох автомобілів в один день близьким родичам відповідача може свідчити про удаваність таких правочинів та спрямованість на виведення майна зі складу спільної сумісної власності подружжя.
26 березня 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду відкрито провадження у справі та розгляд вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
21 травня 2025 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду витребувано у Територіального сервісного центру № 3248 наступні документи: правовстановлюючі документи на підставі яких за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) було зареєстровано право власності на автомобіль Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_4 , та автомобіль Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 та правовстановлюючі документи на підставі яких ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) здійснив відчуження автомобіля Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_4 , та автомобіля Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 із зазначенням вартості продажу.
07 жовтня 2025 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Власенко С.П. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. У попередні засіданнях адвокат Цьома Р.А. проти позову заперечував наполягав на тому, що автомобілі хоч і були придбані під час перебування сторін у шлюбі, проте були продані також у період, коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі, а отримані кошти ними було використано на потреби сім`ї, а частково розділені між ними.
Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 27 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджуються копією повторного свідоцтва про шлюб від 25.07.2024 року (а.с. 4).
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Із листа начальника ТСЦ МВС №3248 від 30.05.2025 року (а.с. 121-122) вбачається, що 12 вересня 2019 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на автомобіль Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 .
Сторонами не заперечувалось, що набуття у приватну власність вказаного майна відбулося під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак воно є спільною сумісною власністю сторін по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 3 ст. 370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Встановлено, що 26 червня 2024 року відповідач за договором дарування (а.с. 123-125) здійснив відчуження автомобіля Renault Kangoo д.н.з. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 , а автомобіль Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 за договором купівлі-продажу (а.с. 126-128) відчужив на користь ОСОБА_5 . 
Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.
Договори на підставі яких ОСОБА_3 здійснив відчуження спірних автомобілів не містять жодних відомостей про надання позивачем згоди на їх відчуження на користь третіх осіб. Будь-яких інших доказів отримання такої згоди відповідачем також суду не надано, як і не надано доказів спільного витрачання отриманих коштів від продажу автомобіля. Отже розпорядження спільним майном відбулося відповідачем з порушенням права власності позивача на частину спільного майна.
У пунктах 19, 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст.ст. 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 125/2157/19 від 22 вересня 2022 року міститься правовий висновок, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку ПП ОСОБА_6 від 10.02.2025 року ринкова вартість автомобіля «RENAULT KANGOO» становить 148 510,00 грн.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку ПП ОСОБА_6 від 10.02.2025 року ринкова вартість автомобіля «Toyota Camry» становить 380 080,00 грн.
Отже захист порушених прав позивача на половину від спірних автомобілів слід здійснити у обраний нею спосіб шляхом стягнення з відповідача на її користь половини від вартості автомобілів, що становить 264 295,00 грн. (148510,00 грн.+ 380080,00 грн./2) та підтверджується звітами про незалежну оцінку спірних автомобілів, виконаного ПП «Авто-експрес» (а.с. 8-69). Такий спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним та таким, що спрямований на відновлення її права власності на спірне майно.
Згідно з п. 1 ч .3 ст. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає у тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У частині 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Доводи відповідача про те, що спірні автомобілі були відчужені спільно з позивачем та з її згоди, а отримані кошти були витрачені на покриття боргових зобов`язань родини та частково розподілені між сторонами не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються дослідженими судом доказами. Такі позицію відповідача суд оцінює як намагання ухилитися від реального поділу спільного майна колишнього подружжя. Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки пред`явлений позов задоволено повністю, витрати на оплату судового збору в розмірі 2 642 гривень 95 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ст.ст.280-281 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошові кошти в сумі 264 295,00 грн., в рахунок компенсації вартості частини автомобілів Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 та Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати у розмірі сплаченого судового збору в сумі 2 642,95 грн. (дві тисячі шістсот сорок дві гривні дев`яносто п`ять копійок). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чирка С.С.