_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/6353/25
Провадження № 2/947/202/26
РІШЕННЯ
Іменем України
05.06.2026 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі:
- секретаря судового засідання Дімової Є.В., 
- позивача ОСОБА_1 , 
- представниці позивача – ОСОБА_2 , 
- представника органу опіки та піклування – Зелінги Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про позбавлення батьківських прав матері відносно двох неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи
У лютому 2025 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі також – позивач) до ОСОБА_3 (далі також – відповідачка), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування (далі також – третя особа-1), про позбавлення батьківських прав матері відносно двох неповнолітніх дітей:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 . ОСОБА_6 зазначив, що весною 2022 року після початку повномасштабного вторгнення РФ його колишня дружина залишила дітей в Україні та виїхала за кордон у невідомому напрямку. У подальшому вона не вживала заходів щодо продовження спілкування з дітьми. Жодного разу не приїздила до дітей в Україну, не цікавиться їхнім навчанням, станом здоров`я. Не допомагає позивачеві утримувати дітей, не дарує їм подарунки. Відтак мати (відповідачка) фактично самоусунулася від їх виховання. 
Матеріально дітей забезпечує виключно позивач. Аліменти відповідачка не сплачує. 
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Заяви та клопотання учасників справи 
У судовому засіданні, 15.04.2025, з метою захисту інтересів дітей, судом на розгляд учасників справи поставлені питання щодо отримання відповідного висновку від органу опіки та піклування, а також залучення до справи як третіх осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач та його представник не заперечували. 
Ухвалою суду від 15.04.2025 з Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, витребувано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 відносно двох своїх неповнолітніх дітей, а також залучено до участі у справі як третіх осіб: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також – третя особа-2) та ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також – третя особа-3).
11.06.2025 до суду ОСОБА_1 . Омаром подано заяву про відвід головуючому судді у справі Цирфі К.А.
Ухвалою суду від 12.06.2025 у задоволенні заяви про відвід відмовлено. 
23.10.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про витребування з ДПС України інформації про перетин кордону ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 19.11.2025 означене клопотання задоволено.
У судовому засіданні 01.04.2026 представником органу опіки та піклування заявлено клопотання про витребування доказів з ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо проходження військової служби позивачем. 
Ухвалою суду від 01.04.2026 вказане клопотання задоволено. 
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 20.03.2025 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 03.03.2026 підготовче провадження закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті на 01.04.2026. Позивача зобов`язано забезпечити явку дітей до суду для з`ясування їх думки в судовому засіданні. 
У судовому засіданні 27.05.2026 позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а саме щодо позбавлення відповідачки батьківських прав. Водночас відповідачка, належним чином повідомлена, до суду не з`явилася. Відзив до суду не направила. Відтак суд уважає за можливе здійснити судовий розгляд за наявними матеріалами.
Фактичні обставини справи
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.
Судом установлено, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеса від 10.12.2018 у справі № 520/1139/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 шлюб, який укладений між позивачем та відповідачкою у 2006 році в Республіці Афганістан, розірвано. 
Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей: 
- ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 18.11.2008, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 319 від 18.11.2008); 
- ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 29.01.2010, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 31 від 29.01.2010). 
Діти зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Одеської територіальної громади.
Діти навчаються на 3 курсі Фаховоого коледжу Міжнародного гуманітарного університету за спеціальністю «Економіка», що підтверджується характеристиками, виданими директором коледжу. 
ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Афганістан. Має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 від 07.10.2013 (орган, що видав 5101), а також паспорт громадянки Афганістану № НОМЕР_4 від 22.12.2017 (дійсний до 22.12.2022). Інші дані відсутні. 

Відповідно до інформації, наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05.08.2025 № 682кРА/01-31 ОСОБА_3 знято з реєстрації місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , з 03.06.2025 за заявою відповідача. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2026 № 479189265 за ОСОБА_3 об`єкти нерухомості не зареєстровані. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 14.12.2021 у справі № 520/8690/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 . Омара про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, затверджено мирову угоду відповідно до якої місце проживання дітей визначено разом з батьком. Встановлено порядок зустрічей матері з дітьми. Батько відмовився від стягнення аліментів з матері дітей на свою користь. 
Згідно з випискою з ЄДРПОУ від 18.12.2014 ОСОБА_1 ОСОБА_6 є ФОП та зареєстрований за адресою проживання: АДРЕСА_1 . Означена квартира належить на праві власності відповідачеві відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2012, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. за реєстровим № 844. 
Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09.12.2025 № 19/96988-25 ОСОБА_3 03.03.2022 виїхала з території України. Дані про в`їзд відсутні.
Відповідно до пояснень представника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 06.04.2026 установлено, що ОСОБА_1 . Омар 18.10.2025 був мобілізований до лав ЗСУ. 09.12.2025 звільнений у запас у зв`язку з сімейними обставинами. 
Згідно з висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 22.01.2026 № В-1877, районна адміністрація вважає за не доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження. Висновок обґрунтований тим, що наразі відсутні достатні підстави для позбавлення батьківської прав матері, оскільки є підстави вважати, що відносини між матір`ю та дітьми можуть налагодитися, зв`язок між ними не втрачено.
У судовому засіданні заслухано думку дітей – ОСОБА_5 та ОСОБА_4 які повідомили, що не заперечують проти позбавлення матері батьківських прав. До від`їзду матері з України на початку війни спілкувалися з нею. Наразі їм невідомо де матір проживає, відсутні її контактні дані. Водночас діти не втратили бажання бачитися та спілкуватися з матір`ю. 
Застосовані норми права
Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд зазначає, що спірні правовідносини з приводу позбавлення батьківських прав врегульовані положеннями Конституції України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», а також нормами СК України.
При цьому, застосовуючи правові норми до спірних правовідносин та визначаючи їх зміст шляхом тлумачення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні, та відповідно до якої національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п. 45, рішення ЄСПЛ від 06.12.2007, справа «Воловік проти України», заява № 15123/03). 
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).
Основний Закон Держави передбачає, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 ).
Відповідно до Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, Держава Україна взяла на себе ряд зобов`язань щодо забезпечення належного розвитку дитини. 
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції). 
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). 
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції).
Аналогічні норми закріплені у Законі України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, відповідно до ст. 8 якого кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону). 
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
За приписами ч. 1-3, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 1-4 ст. 157 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч. 4 ст. 15 СК України). 
Згідно з національним законодавством, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України). 
Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу (ч. 4 ст. 164 СК України).
За приписами ч. 1, 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав:
1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання;
2) перестає бути законним представником дитини;
3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми;
4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником;
5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування);
6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим (ч. 4 ст. 167 СК України). 
Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (ч. 1 ст. 169 СК України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (п. 50 рішення ЄСПЛ від 18.12. 2008 року у справі «Савіни проти України).

Отже, з кумулятивного аналізу зазначених положень нормативно-правових актів логічно випливає, що при вирішенні будь-якого спору, який стосується інтересів дитини, превалюють інтереси дитини. Належний та гармонійний розвиток дитини в усіх сферах сімейного та суспільного життя є предметом захисту Держави та обов`язком кожного з батьків. При цьому, забезпечуючи належний розвиток дитини, батьки є рівними як в правах, так і в обов`язках. Сплата аліментів та додаткових витрат на дитину виконують компенсаторну функцію для того з батьків, або інших осіб, з ким проживає дитина. 
Мотиви прийнятого рішення
Відтак, з настанням певних юридичних фактів, які підтверджуються доказами, обсяг батьківських прав може бути обмежений або припинений.
Підстави, визначені ч. 1 ст. 164 СК України, як кожна окремо, так і в сукупності, є самодостатніми для позбавлення матері батьківських прав. 
Аналізуючи зібрані у справі докази, ураховуючи перебіг життєвих подій у вказаній сім`ї, суд доходить висновку, що наразі дії матері після залишення дітей у 2022 році фактично зумовлені відсутністю стабільного заробітку та місця проживання в Україні. 
Після від`їзду з України позивач зняв її з реєстрації за місцем свого проживання. 
Водночас бажання матері бути разом з дітьми прослідковується з її попередніх послідовних дій, зокрема подання позову до суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю, встановлення порядку їхнього спілкування, визначеного мировою угодою між позивачем та відповідачкою. 
Аналізуючи викладені фактичні обставини, суд доходить висновку, що наразі ініціатива про позбавлення матері батьківських прав виходить саме від позивача. Зацікавленості в цьому дітей під час судового розгляду не встановлено. Діти готові бачитися та спілкуватися з матір`ю. що відповідає їх найкращим інтересам.
Окремо суд відмічає, що сам про собі факт виїзду матері за межі України не є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав. 
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що зв`язок між матір`ю та дітьми не втрачено, що є основоположною підставою для відмови в задоволенні позову.
Наведене узгоджується з висновком органу опіки та піклування, а також з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дітей при розгляді справ, які стосуються їхніх прав, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10. 2018 у справі № 402/428/16.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право на повагу до свого приватного та сімейного життя повинно відповідати критеріям правомірності втручання в право особи. Тобто, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність наявності в сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». 
Саме «необхідність у демократичному суспільстві» обумовлюється причинами, які виправдовують таке втручання, мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання, а «нагальна суспільна потреба» – пропорційна законній меті.
Відтак, основоположним критерієм, за наявності перших двох, є дотримання пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». При цьому особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
З цього приводу суд зазначає, що у цій справі позбавлення матері батьківських прав не має законних підстав, не переслідує легітимну мету – забезпечення належного розвитку та виховання дитини батьками, відтак не є необхідним у демократичному суспільстві.
Інше протиріччитиме найкращим інтересам дітей. 
Висновки суду
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 
Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
При оцінці доказів у цивільній справі суд застосовує такий стандарт доказування як «перевага більш вагомих доказів» (баланс ймовірностей), коли висновок про існування cтверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним (переконливим), аніж протилежний. Натомість, застосування у цій справі надмірного стандарту доказування буде мати ознаку свавільності судового рішення, що може призвести до порушення права на справедливий суд.
Отже, проаналізувавши позовні вимоги та надані докази на їх підтвердження у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд доходить висновку, що позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами факт самоусунення матері від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, що зумовлювало б необхідність позбавлення матері батьківських прав.
Щодо судових витрат
За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). 
На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про позбавлення батьківських прав матері відносно двох неповнолітніх дітей – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення тексту повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8  (РНОКПП НОМЕР_6 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ); 
Третя особа-1: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування (код ЄДРПОУ № 26303241, адреса: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 9).
Третя особа-2: ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ № НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 );
Третя особа-3: ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 ).

Суддя            К. А. Цирфа