ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, ІНФОРМАЦІЯ_1 , майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4327/25	

ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі:
судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків 	
до 	1. ІНФОРМАЦІЯ_3 , м. Харків ,   2. ІНФОРМАЦІЯ_4 ,     АДРЕСА_1 . Фізичної особи ОСОБА_3 , м. Харків  	
про 	визнання недійсним договору, зобов`язання повернення майна 	
за участю представників:
Прокурора - ОСОБА_4 
1-го Відповідача - ОСОБА_5 
3-го Відповідача - ОСОБА_6 

ВСТАНОВИВ:

Керівник Київської окружної прокуратури міста Харкова (надалі - Прокурор) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 в інтересах держави з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі - першого Відповідача), ІНФОРМАЦІЯ_4 (надалі - другого Відповідача), Фізичної особи ОСОБА_3 (надалі - третього Відповідача), в якому просить суд:
- недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5010-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований в реєстрі за № 1539;
- зобов`язати ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) повернути ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 109508263101 - нежитлові підвальні приміщення № 1-:-6 площею 58,6 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. «А-12» за адресою: АДРЕСА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_7 - прийняти у власність зазначені приміщення.
Також просить суд судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4844,80грн покласти на відповідачів, та визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення 16 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 22.06.2012 № 765/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» в частині пункту 22 додатку є незаконним, прийняте з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", а тому договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5010-В-С, укладений на підставі вказаного рішення між ІНФОРМАЦІЯ_8 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, а нежитлові приміщення підлягають поверненню 3-м відповідачем на користь ІНФОРМАЦІЯ_9 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 як власнику комунального майна.
Ухвалою від 09.12.2025 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі №922/4327/25, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Підготовче засідання призначено на 08 січня 2026 року о 12:15.
Ухвалою від 08.01.2026 прийнято та долучено до матеріалів справи: - інформацію (вх. №29425 від 16.12.2026) поданого ІНФОРМАЦІЯ_10 ; - відзив (вх. №37 та вх. №48 від 02.01.2026) ФО ОСОБА_3 з додатками; - клопотання (вх. №41 від 02.01.2026) ФО ОСОБА_3 про долучення доказів задоволено; - відповідь на відзив (вх. №503 від 08.01.2026) ІНФОРМАЦІЯ_11 з додатками. Судом у зазначеній ухвалі зазначив, що під час встановлення у підготовчому засіданні осіб, які з`явилися до зали судового засідання, тобто 08 січня 2026 року стався збій, несправність (неналежного функціонування) системи відеоконференцзв`язку про що було складено відповідний акт, а отже призначене підготовче засідання не відбулося. Судом повідомлено, що підготовче засідання у справі відбудеться 29 січня 2026 року о(б) 12:30 год.
Ухвалою від 29.01.2026 поновлено строк першому Відповідачу для подання відзиву, прийнято такий відзив та долучено до матеріалів справи. Продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до "11" березня 2026 р. та відкладено підготовче засідання на 19.02.2026 о 12:00. 
Суд своєю ухвалою від 19.02.2026 повідомив про те, що проведення підготовчого засідання не відбулося з технічних причин неможливості проведення засідання, а також технічної несправності системи відеоконференцзв`язку через проблеми з обладнанням на стороні адміністратора - ДП " ІНФОРМАЦІЯ_12 ". Відповідний Акт від 19.02.2026 знаходиться в матеріалах справи. А отже підготовче засідання у справі відбудеться 03 березня 2026 року о(б) 13:30 год.
Ухвалою від 03 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 26 березня 2026 року о 10:30.
Учасники справи були повідомлені належним чином ухвалою від 26.03.2026, що наступне судове засідання у справі відбудеться 09.04.2026р. о(б)11:45. 

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. 
Представники першого Відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову поданого Прокурором заперечує, вважає його не обґрунтованим, а також не доведено підстави для представництва в особі держави. Дії вчинені з боку ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_13 відповідають законодавству, повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. Так, право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна. Позов прокурора є безпідставним, оскільки не вбачається невідповідності втручання держави у право власності критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.
Представник другого Відповідача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник третього Відповідача у судовому засіданні зазначає, що вимоги прокурора є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, вважає, що є дві незалежні підстави. Одна з них це те, що Відповідачем-3 здійснено невід`ємні поліпшення орендованого майна за власний рахунок, що надає їй право на приватизацію об`єкта шляхом викупу відповідно до законодавства, чинного на момент прийняття рішення про приватизацію. Друга - застосування строку позовної давності. 

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення всіх учасників справи про розгляд справи. Так, в розумінні ст. 6 та ст. 242 ГПК України був повідомлений про відкриття провадження у справі. Оскільки отримання учасниками справи процесуальних документів відбувалось в електронному вигляді, наявність зареєстрованих в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу підтверджується відповідними даними щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі).
Отже враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Учасником справи відомі процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідачі належать до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Відтак, для надання можливості сторонам скористатися своїми процесуальними правами відповідно до "Розділу III. ПОЗОВНЕ ПРОВАДЖЕННЯ", суд здійснював направлення на адресу зареєстрованих Електронних кабінетів в підсистемі Електронний суд ЄСІТС сторін ухвал суду .

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
В силу приписів ст. 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
З врахуванням вказаних приписів чинного законодавства та з огляду на фактичні обставини справи суд констатує, що вчинив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання по даній справі, їм надана можливість скористатись своїми процесуальними правами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним законом процесуальні строки для звернення учасників справи із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.
Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами ІНФОРМАЦІЯ_5 та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.
Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Київська окружна прокуратура м. Харкова звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_5 з позовною заявою, обґрунтовуючи вимоги порушенням порядку відчуження майна комунальної власності.
Судом встановлено, що в межах кримінального провадження № 42023222060000064 від 22.03.2023 (ч. 2 ст. 364 КК України) Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова, на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, отримано тимчасовий доступ до приватизаційних справ в ІНФОРМАЦІЯ_3 . Об`єктом дослідження, зокрема, стали матеріали щодо приватизації нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 .
За результатами вивчення приватизаційної справи встановлено, що 27.05.2008 між ІНФОРМАЦІЯ_14 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди № 1743. Згідно з умовами договору, в строкове платне користування передано нежитлові приміщення підвальної частини літ. «А-12» загальною площею 58,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість об`єкта оренди згідно з п. 3.1. договору склала 148 500 грн.
Прокурор зазначає, що в ході процедури приватизації ІНФОРМАЦІЯ_15 та профільним Управлінням було порушено вимоги законодавства щодо обов`язковості продажу майна на конкурентних засадах (аукціоні). Орендар не мав законного права на приватизацію шляхом викупу, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення ним невід`ємних поліпшень орендованого майна. Наведені обставини стали підставою для вжиття заходів представницького характеру в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Згідно з п. 4.8. Договору оренди, на Орендаря покладено обов`язок щодо своєчасного проведення капітального та поточного ремонту Майна. Умовою проведення капітального ремонту, реконструкції або перепланування визначено отримання попередньої письмової згоди Орендодавця та погодження проектної документації у встановленому порядку. Крім того, після завершення робіт, що потягли зміну конструктивних елементів, Орендар зобов`язаний надати оновлений технічний паспорт для внесення змін до Договору.
Строк дії Договору оренди неодноразово продовжувався Додатковими угодами (№2 від 27.04.2009 та №3 від 27.04.2011), внаслідок чого кінцевий термін користування Майном було встановлено до 27.03.2014.
06.01.2012 ФОП ОСОБА_3 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_8 із заявою про надання дозволу на приватизацію орендованого об`єкта. Прокурор посилається на те, що до зазначеного звернення не було додано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у Орендаря переважного права на приватизацію Майна шляхом викупу (зокрема, доказів здійснення невід`ємних поліпшень).
Попри відсутність правових підстав, рішенням 16 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 22.06.2012 № 765/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» було погоджено відчуження вказаного нежитлового приміщення саме шляхом викупу.
Згідно з пунктом 22 Додатку до вказаного Рішення міської ради, об`єкт нерухомості площею 58,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , визначено таким, що підлягає приватизації шляхом викупу Орендарем — ФОП ОСОБА_3 
27.06.2012 ФОП ОСОБА_3 подано заяву № 2223 про приватизацію Майна, а також клопотання щодо залучення суб`єкта оціночної діяльності — ТОВ ІКК « ІНФОРМАЦІЯ_16 » для проведення незалежної оцінки. На підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 від 17.06.2012 № 2240 (дата наказу зазначена згідно з текстом позову), відповідну оцінку було доручено вказаному суб`єкту.
Згідно зі звітом ТОВ ІКК « ІНФОРМАЦІЯ_16 », ринкова вартість об`єкта станом на 30.06.2012 склала 158 800 грн (без ПДВ). Суд акцентує увагу на тому, що при аналізі зазначеного звіту не виявлено жодних відомостей про проведення у приміщеннях ремонтних робіт, реконструкцій чи здійснення Орендарем будь-яких невід`ємних поліпшень.
19.07.2013 на підставі вказаних процедур між ІНФОРМАЦІЯ_8 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 5010-В-С, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 (реєстровий № 1539). Ціна договору склала 190 560 грн з ПДВ. Передачу майна оформлено актом від 26.07.2013, а право власності зареєстровано в ДРРП 18.10.2013.
На момент подання позову, згідно з актуальною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником спірних приміщень є ОСОБА_3 .
Прокурор свої вимоги мотивує тим, що при прийнятті рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 765/12 та подальшому укладенні договору купівлі-продажу було грубо порушено встановлений порядок приватизації.
Прокурор посилається на те, що згідно зі ст. 18-2 ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Програмою приватизації м. Харкова, обов`язковою умовою для приватизації шляхом викупу (поза аукціоном) є здійснення орендарем невід`ємних поліпшень майна вартістю не менше 25% від його ринкової ціни.
Прокурор наголошує на недотриманні процедури ідентифікації таких поліпшень, передбаченої Наказом ФДМУ № 377. Зокрема, у матеріалах приватизаційної справи відсутні: письмова згода орендодавця на проведення робіт; узгоджена проектно-кошторисна документація та акти виконаних робіт; аудиторський висновок, що підтверджує фінансування поліпшень за рахунок орендаря.
У своєму позові Прокурор зазначає, що звіт про оцінку майна від 30.06.2012 також не містить даних про будь-які поліпшення. Це свідчить про відсутність у ФОП переважного права на викуп та обов`язок органу місцевого самоврядування здійснити продаж майна виключно через аукціон.
Окремо Прокурором вказано на недобросовісність Орендаря, чиє волевиявлення було спрямоване на ініціювання спрощеної (незаконної) процедури приватизації. Такі дії, на думку Прокурора, суперечать інтересам територіальної громади та принципам ефективного розпорядження комунальною власністю, закріпленим у ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».
З огляду на викладене, Прокурор вважає, що договір купівлі-продажу суперечить вимогам закону, що згідно з ч. 6 ст. 29 ЗУ «Про приватизацію державного майна» є підставою для визнання його недійсним.
На думку Прокурора, право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна. 
При цьому, Прокурор вважає, що Управління комунального майна та приватизації та ФОП ОСОБА_3 були обізнані про порушення процедури приватизації шляхом викупу орендарем, а не шляхом аукціону чи конкурсу, адже в договорі купівлі-продажу наявні посилання на Програму приватизації, у якій зазначено що викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.
Посилаючись на правовідносини щодо приватизації орендарем комунального майна шляхом викупу при нездійсненні ним поліпшення майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності – суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, Прокурор посилається на відсутній критерій законності та добросовісності набуття майна у власність орендарем, а тому позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
А отже, в даному випадку належним способом захисту порушеного права, на думку Прокурора, є визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ФОП ОСОБА_3 повернути спірне майно ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Прокурор посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_17 представляє інтереси міської громади, однак, у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже це підстави для самостійного подання прокурором вказаного позову, яке спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_15 при прийнятті рішення № 765/12 було обрано спосіб приватизації — викуп орендарем. Проте, відповідно до імперативних вимог ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», орендар набуває переважне право на викуп лише за умови здійснення ним за згодою орендодавця невід`ємних поліпшень у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна.
Суд не бере до уваги посилання Відповідачів на пріоритетність місцевої Програми приватизації, оскільки згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», приватизація комунального майна регулюється виключно положеннями державних законів про приватизацію. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_17 на момент вчинення такої дії не була наділена повноваженнями змінювати або ігнорувати встановлені законом обов`язкові умови для застосування процедури викупу.
В матеріалами справи підтверджується відсутність у приватизаційній справі будь-яких доказів щодо здійснення ФОП ОСОБА_3 невід`ємних поліпшень, тобто в матеріалах справи відсутні: - письмової згоди орендодавця на проведення ремонтних робіт; погодженої проектно-кошторисної документації; - актів виконаних будівельних робіт та аудиторського висновку, як того вимагає Наказ ІНФОРМАЦІЯ_18 .
При досліджені звіт про оцінку майна від 30.06.2012, суд дійшов до висновку про підтвердження незмінності технічного стану приміщень. Тобто, з боку Відповідачів не підтверджено настання факту, з яким закон пов`язує виникнення права на викуп.
Суд вважає безпідставними посилання на ст. 777 ЦК України та ст. 289 ГК України як на самостійні підстави для викупу. У правовідносинах з приватизації комунального майна норми спеціальних законів мають пріоритет над загальними нормами цивільного права.
Одним із підходів, який суд застосовує для подолання колізій у законодавстві між нормами однакової юридичної сили, є надання переваги спеціальним нормам перед загальними, тобто використання принципу lex specialis (спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого за розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципу lex specialis derogat generali, суть якого полягає в тому, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
Так, Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо зазначеного підходу зазначав про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначено у рішеннях у справах «Barankevich v. Russia» (заява № 10519/03, п. 15); «ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_19 » та інші проти України» (заява № 13290/11 та 2 інші заяви, п. 18); «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, п. 27); «Панченко та інші проти України» (заяви № 66179/14 та 3 інші).
Обрання способу приватизації поза процедурою аукціону за відсутності встановлених законом підстав (поліпшень) свідчить про недотримання принципу конкурентності та прозорості, що призвело до порушення прав територіальної громади на ефективне розпорядження майном (ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Таким чином, суд виснував, що продаж майна шляхом викупу відбувся з порушенням встановленого законом порядку. За відсутності законних підстав для викупу, спірне майно підлягало відчуженню виключно на конкурентних засадах (через аукціон). Порушення способу приватизації є безумовною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу згідно з ч. 6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна» та ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Щодо заяв про застосування строку позовної давності та доводів прокурора щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними на обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
У той же час, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з нормами частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності, саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що зазначений строк було пропущено з поважних причин.
Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.
Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.
Для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. 
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:
1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Суд зауважує, що прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №922/3589/21.
Як зазначалося вище, за змістом ст.261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Так, Прокурор посилається на те, що він дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні №42023222060000064 від 22.03.2023 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_20 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ОСОБА_3 .
Проте, як зазначає перший Відповідач у відповідності до ч. 17 ст. 46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються, надаються на запит відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
Згідно зі ст. 6 Регламенту ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання, затвердженого рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.12.2010 № 17/10, персональні робочі місця в залі засідань відводяться для учасників засідання: депутатів міської ради, Харківського міського голови, секретаря міської ради. Персональні робочі місця відводяться також для першого заступника та заступників міського голови, співробітників ІНФОРМАЦІЯ_21 та ІНФОРМАЦІЯ_22 . Персональні робочі місця передбачаються також для запрошених: голови обласної державної адміністрації та його заступників, голови обласної ради, представників прокуратури м. Харкова, правоохоронних органів м. Харкова, голів Адміністрацій районів м. Харкова.
Перший Відповідач посилається на такі обставини, що під час прийняття рішення 16 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 22.06.2012 за № 765/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» участь в засіданні міської ради брали представники органів прокуратури. 
При цьому, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних друкованих виданнях. У друкованих засобах масової інформації можуть публікуватися офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інша публічна інформація відповідно до законодавства і на засадах, передбачених укладеним між такими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації договором, згідно зі ст. 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації».
Отже, на виконання вищенаведених вимог закону рішення 16 сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 6 скликання від 22.06.2012 за № 765/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» після його прийняття було оприлюднено на офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Враховуючи наведене вбачається, що прокурор довідався або міг би довідатись про порушення прав при прийнятті оскаржуваного рішення безпосередньо в день пленарного засідання сесії ІНФОРМАЦІЯ_3 22.06.2012 або ж після оприлюднення цього рішення.
Суд погоджується з твердженнями Відповідачів, що Прокурор звернувся з позовною заявою лише в грудні 2025 року, а отже минуло майже 13 (тринадцять) років з моменту прийняття спірного рішення та укладення на його підставі відповідного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.07.2013 № 5010-В-С.
Так, суд вважає не обґрунтованим посилання Прокурора стосовно обізнаності спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень тільки під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023222060000064 від 22.03.2023. 
При цьому Прокурор обґрунтовує свої дії ти, що факт реєстрації відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності територіальної громади міста Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення. А про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень Прокурор дізнався лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 42023222060000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_20 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень відповідачем 3. При цьому, прокурором зазначено, що не може свідчити обізнаність (можливість довідатися) органів прокуратури щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства за конкретним фактом приватизації виключно з тексту відповідних рішень, оскільки не можна надати оцінку законності приватизації, проведеної шляхом викупу, без дослідження матеріалів приватизаційної справи.
Суд дійшов висновку, що Прокурором не доведено наявності підстав, через які він не мав можливості довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова, спричинене ухваленням рішення від 19.12.2012 № 975/12.
Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Ураховуючи заяви Відповідачів про застосування позовної давності, зважаючи на недоведеність з боку Прокурора про поважності причин пропуску строку для звернення до суду з зазначеним позовом, а отже суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути спірне майно через сплив позовної давності.

Несвоєчасне звернення Прокурора з зазначеним позовом призвело до пропущення позовної давності стовно пред`явлення певного позову до суду з суб`єктивних причин. Тому підстави для визнання поважними причин пропущення позовної давності відсутні.,
Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що матеріалами справи доведена обґрунтованість позовних вимог Прокурора в частинні визнання недійсним договору та зобов`язання повернути спірне майно, а також звернення Прокурора з позовом у відповідній частині з пропуском визначеного законом строку, про що Відповідачами було зроблено заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд, зважаючи на те, що Прокурором не доведено наявності об`єктивних поважних причин пропуску звернення до суду за захистом прав та інтересів, доходить висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд вважає за доцільне врахувати правові висновки, викладені у постанові ІНФОРМАЦІЯ_23 від 11.02.2026 у справі № 922/3775/21. У зазначеній постанові суд касаційної інстанції детально обґрунтував застосування строків позовної давності у спорах щодо приватизації, наголосивши на пріоритеті спеціального 3-місячного строку, встановленого ст. 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».
Верховний Суд констатував, що наявність кримінального провадження та здійснення у ньому процесуального керівництва наділяє прокурора об`єктивною можливістю виявити порушення порядку приватизації безпосередньо з моменту отримання доступу до матеріалів приватизаційної справи. Відтак, застосування загального 3-річного строку замість спеціального 3-місячного суперечить принципу юридичної визначеності.
Зокрема, у пунктах 55, 56 вказаної постанови зазначено:
"55. ...закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником... у володіння інших осіб.
56. ...володіння рухомими та нерухомими речами може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку."»
Таким чином, до зазначених правовідносин щодо вимог Прокурора застосовується спеціальний строк обчислення позовної давності, спрямований на визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації, що відповідають правовим висновкам, викладеним у постанова Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №922/243/22, від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, від 05.02.2025 у справі №922/646/22, від 11.02.2026 у справі № 922/3775/21.
Стаття 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачає особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна, відповідно до положень якої, строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці (абзац 2 частини 2).
Приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону. Одночасно ця норма передбачає і винятки із цього загального правила. (пункт 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).
Таким винятком, зокрема, є випадок, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу (абзац 3 пункту 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»).
Винятки щодо застосування положень законодавства про приватизацію саме стосовно здійснення та завершення самої процедури приватизації об`єктів, та не може застосовуватися до норм цього Закону, якими встановлено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації.
З моменту набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» (з 07.03.2018) позовна давність для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.
А отже у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання розподілу судового збору за подання позовної заяви, суд керується ст. 129 ГПК України та покладає витрати зі сплати судового збору на позивача (прокурора).

З підстав викладеного та наявною загрозою, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні перебої зі світлом та у роботі програмного забезпечення щодо виходу в інтернет, сайтів Судової влади України, Єдиного державного реєстру судових рішень, навантаження та великий обсяг роботи покладений на суди, дослідження та обробки надвеликого обсягу інформації щодо застосування законодавства, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 238 ГПК України, а тому повний текст рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09 квітня 2026 року у справі № 922/4327/25 складено за межами ст. 238 цього Кодексу.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -  

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "27" квітня 2026 р. 

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/. 

Суддя		ОСОБА_1