Справа № 466/8986/25 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3828/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретар: Попенко І.І.
за участю: представника ПрАТ «Конвеєр» - Богданова О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Конвеєр» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року у справі за заявою Приватного акціонерного товариства «Конвеєр», заінтересовані особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИЛА:
ПрАТ «Конвеєр» звернулося до суду із заявою, у якій просило встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт припинення іпотеки за іпотечним договором, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ВАТ «Конвеєр» 06.05.2004 за реєстровим №1976, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником І.А.; скасувати запис про заборону відчуження нерухомого майна – приміщень, позначених «№52-70» загальною площею 2956, 8 кв.м – головного корпусу, позначеного «Г-1», що розташовані в АДРЕСА_1 та запис про іпотеку.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.09.2025 відмовлено у відкритті провадження за заявою ПрАТ «Конвеєр», заінтересовані особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвалу суду оскаржило ПрАТ «Конвеєр», подавши апеляційну скаргу.
Вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Зазначає, що за кредитом заявника не проводилось відступлення права вимоги, його не було включено до кредитного портфелю під час продажу активів ліквідованого банку, відсутня будь-яка інформація та відомості, які б могли свідчити про невиконання заявником своїх зобов`язань за кредитним договором. Про припинення зобов`язань заявника за Іпотечним договором свідчить Додатковий договір №1 до Іпотечного договору від 06.05.2004 укладений між заявником та ВАТ «Кредитпромбанк» 02.12.2005 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірником І.А. за реєстровим № 5123. Цим Додатковим договором сторони домовилися вважати таким, що втратив чинність, Іпотечний договір від 06.05.2004 у зв`язку з чим припинилися всі зобов`язання, що встановлювалися цим Іпотечним договором. Наведене вище доводить, як виконання заявником своїх зобов`язань за Кредитним договором, так і припинення його зобов`язань за Іпотечним договором як таке, і тим самим виключає обставину, на яку послався суд в своїй ухвалі від 30.09.2025, як на спір про право. Також, враховуючи все перелічене, відсутня сторона, яка могла б заперечити виконання заявником своїх зобов`язань, і так само відсутня сторона, до якої заявник може звернутися з позовом у зв`язку з протиправним не скасуванням запису про заборону відчуження нерухомого майна та протиправним не вилученням запису про іпотеку. Таким чином, за відсутності спору та належного відповідача неможливим стає звернення заявника до суду із позовом на загальних підставах.
Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПрАТ «Конвеєр» - Богданов О.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам не відповідає з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими ж критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 викладений висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження за заявою ПрАТ «Конвеєр» про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви вбачається спір про право. 
Однак суд першої інстанції не звернув увагу на таке.
Так, вимоги про припинення іпотеки за іпотечним договором, скасування запису про заборону відчуження та запису про іпотеку, як правило, розглядаються за правилами позовного провадження, якщо між учасниками цих правовідносин виник спір. Належним відповідачем у таких спорах є іпотекодержатель.
Звертаючись до суду із заявою, ПАТ «Конвеєр» вказував на те, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки необхідне для безперешкодної реалізації правомочностей власника, можливість розпоряджатися належним йому іпотечним майном.
При цьому, обґрунтовуючи заяву, заявник посилався на ту обставину, що ВАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель) ліквідовано й відсутні правонаступники цієї юридичної особи.
Оскільки ПАТ «Кредитпромбанк» виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань 01.10.2020, а ПАТ «Конвеєр» звернувся до суду із заявою 26.09.2025, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є стороною кредитного договору, укладеного з позивачем, у нього відсутні зобов`язання перед позивачем, а тому Фонд не може бути належним відповідачем.
Належним відповідачем за вимогами про припинення іпотеки за іпотечним договором, скасування запису про заборону відчуження та скасування запису про іпотеку є ПАТ «Кредитпомбанк», проте його діяльність припинена без правонаступника, водночас запис про реєстрацію обтяження, здійснений на підставі іпотечного договору, не скасований, наявність такого запису порушує право власника предмета іпотеки.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 13.09. 2023 у справі №295/7291/20 касаційний суд зауважив, що «можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, права якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Тому Касаційний суд підкреслює, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа, «іпотекодавець» може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
Тобто, Верховний Суд вказав на можливість розгляду таких вимог у порядку окремого провадження у разі ліквідації юридичної особи – іпотекодержателя.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13.06.2024 у справі №333/8899/21.
Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11).
З огляду на те, що ПАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель) ліквідовано й відсутні правонаступники цієї юридичної особи, ПАТ «Кредитпромбанк» виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань 01.10.2020, а відтак повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припинилися і він не може бути належним відповідачем, колегія суддів дійшла до висновку про «відсутність» особи, яка б мала відповідати за позовом, тобто бути відповідачем за позовом ПАТ «Конвеєр» про припинення іпотеки за іпотечним договором, скасування запису про заборону відчуження та скасування запису про іпотеку.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ПрАТ «Конвеєр» слід звернутися до суду в порядку позовного провадження.
З огляду на «відсутність» особи, яка б мала відповідати за позовом, особа, яка вважає порушеними її права, вправі звернутися до суду із заявою про встановлення факту припинення іпотеки за іпотечним договором, скасування запису про заборону відчуження та скасування запису про іпотеку в порядку окремого провадження.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у відкритті провадження у справі.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, така підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Конвеєр» задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 01.05.2026
Головуючий       
Судді