КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/5694/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Київ
Справа № 754/6890/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року та додаткове рішення від 17 червня 2024 року, ухвалені у складі судді Буша Н.Д.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували в шлюбі з 14 квітня 2010 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.03.2020 року. У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.07.2021 року було стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі твердої грошової суми 1500 грн., але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 08 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Постановою державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.09.2021 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 07.09.2021 року. Починаючи з жовтня 2020 року по 09 травня 2024 року у відповідача утворилась заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої становить 22 500 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, який становить - за жовтень 2020 року розмір неустойки (пені) - 19 650 грн. За листопад 2020 року розмір неустойки (пені) становить 19 290 грн. За грудень 2020 року розмір неустойки (пені) становить 18 840 грн. Всього за 2020 рік - 57 780,32 грн. 
Оскільки сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за три місяці 2020 року перевищує суму боргу на 35 280,32 грн. то є недоцільним здійснювати розрахунок пені за 2021 - 2024 роки, оскільки в будь-якому випадку сума пені не може перевищувати 100 % суми заборгованості, тому позивачем здійснено розрахунок лише за 2020 рік. Загальна сума пені за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за 2020 - 2024 роки становить 251 985 грн. 32 коп. Враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за 2020 - 2024 роки становить 251 985 грн. 32 коп., тобто перевищує 100 % заборгованості по даному зобов`язанню, то позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня, яка складає 100 % суми заборгованості за аліментами, що становить 22 500 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 22 500 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,2 грн. 
У червні 2024 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - Ключай Н.І. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нові судові рішення, якими відмовити у задоволенні вимог.
Вважає, що суд ухвалив рішення на підставі неналежних доказів, а саме: довідки про стан заборгованості зі сплати аліментів № 7/7 від 09 травня 2023 року, зі змісту якого вбачається розрахунок станом на 01 травня 2024 року на суму 22 500 грн., виданою державним виконавцем Гудзь Р.В., але яка відсутня в автоматизованій системі виконавчого провадження. Відповідно до відповіді Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, довідка про стан заборгованості від 09 травня 2023 року, яка видана державним виконавцем Гудзь Р.В., не може вважатись доказом, оскільки він ознайомився зі своєю посадовою інструкцією 28 листопада 2023 року, а тому не мав права видавати відповідну довідку.
Щодо оскарження додаткового рішення вказує, що судом в порушення норм процесуального права було прийнято до розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення від 13 серпня 2024 року, яка за змістом датована 08 травня 2024 року.
Крім того, суд не звернув увагу на те, що позивач фізично не могла підписати акт приймання-передачі виконаних робіт № 3 до Додаткової угоди № 3 від 01 травня 2024 року до Договору від 01 вересня 2020 року № 01-09/20 про надання правової допомоги, оскільки на той момент перебувала в іншій країні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Представник позивача ОСОБА_2 - Клочай Н.І. , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за 2020 - 2024 роки становить 251 985,32 грн., тобто перевищує 100 % заборгованості по даному аліментному зобов`язанню, тому відповідно з відповідача підлягає стягненню пеня, яка складає 100 % суми заборгованості за аліментами, що становить 22 500 грн.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2010 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2020 року шлюб між сторонами розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 06 листопада 2019 року, актовий запис № 3634 (а. с. 13). 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року у справі № 754/13083/20 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1500 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 08.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 13 зворот-16).
24.09.2021 року старший державний виконавець відділу ДВС Деснянського РВ ДВС у м. Київ Гудзь Р.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 на виконання виконавчого листа № 754/13083/20, виданого 07.09.2021 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1500 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 08.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 16-17). 
09.05.2024 року ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру боржників, та звернено стягнення на кошти на рахунках боржника, шляхом накладення арешту на суму 18 000 грн. (а. с. 17 - 35 ). 
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Деснянським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1500 грн. щомісячно починаючи з 08.10.2020 року, станом на 01.05.2024 року становить 22 500 грн (а. с. 36).
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 року у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02.11.2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16.03.2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03.02.2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16.03.2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. 
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
Водночас стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року у справі № 754/13083/20 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно починаючи з 08.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення набуло законної сили 26 серпня 2021 року.
07 вересня 2021 року на виконання вказаного рішення Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 754/13083/20, в якому вказано боржником - ОСОБА_1 , стягувачем -  ОСОБА_2 .
22 вересня 2021 року стягувач ОСОБА_2 звернулася до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження.
24 вересня 2021 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гудзем Р.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3, згідно з якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва № 754/13083/20 від 07 вересня 2021 року.
22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність та прийняте рішення старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Гудзя Р.В., стягувач: ОСОБА_2 . У скарзі ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив, зокрема, визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гудзя Р.В., який своєю постановою наклав арешт на всі рахунки ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, - за відсутності заборгованості зі сплати аліментів перед стягувачем за судовим рішенням, що набрало законної сили, чим порушив вимоги п. 1 ч. 2 ст. 18 та ч. 10 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено. 
Вказаною ухвалою суду за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 було встановлено наступні обставини. 
05 жовтня 2021 року боржник - ОСОБА_1 звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просив перерахувати заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадженням НОМЕР_3; проінформувати його щодо реквізитів для сплати аліментів в подальшому для виконання рішення суду. На підтвердження сплачених аліментів за період з 01.10.2020 по 01.10.2021 боржник надав копії квитанцій від 29.10.2020 на суму 1500 грн.; від 01.12.2020 на суму 1500 грн.; від 29.12.2020 на суму 1500 грн.; від 30.01.2021 на суму 1500 грн.; від 26.02.2021 на суму 1500 грн.; від 28.03.2021 на суму 1500 грн.; від 18.04.2021 на суму 1500 грн.; від 26.05.2021 на суму 1500 грн.; від 30.06.2021 на суму 1500 грн.; від 29.07.2021 на суму 1500 грн.; від 25.08.2021 на суму 2000 грн.; від 28.09.2021 на суму 1500 грн. У всіх вказаних квитанціях одержувачем є ОСОБА_3 , призначення платежу - аліменти за відповідний місяць.
18 жовтня 2021 року державний виконавець склав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 7/7 (ВП № НОМЕР_3), згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з 08.10.2020 по 09.2021 (вересень 2021 року) станом на 30.09.2021 становить 21 000 грн.
21 жовтня 2021 року Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслав лист ОСОБА_1 , в якому йдеться про те, що до відділу надійшла заява разом з квитанціями про сплату аліментів, однак отримувачем в даних квитанціях зазначено ОСОБА_3 , який не є стороною у виконавчому провадженні. На підставі ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 18.09.2021 по вищезазначеному виконавчому провадженню зроблено розрахунок заборгованості. Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві надав реквізити для сплати коштів та додатково повідомив, що зарахувати вищевикладені платежі як сплату аліментів немає підстав, оскільки згідно з виконавчим листом Деснянського районного суду міста Києва № 754/13083/20 від 07.09.2021 стягувачем є ОСОБА_2 .
22 жовтня 2021 року ОСОБА_2 листом повідомила державного виконавця та боржника про те, що станом на дату звернення відсутні надходження грошових коштів в якості аліментів від ОСОБА_1 на її користь, ОСОБА_2 , на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в т.ч і за виконавчим листом, виданим Деснянським районним судом міста Києва № 754/13083/20 від 07.09.2021.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , Деснянський районний суд м. Києва в ухвалі від 24 січня 2022 року виходив з того, що зі змісту наданих скаржником квитанцій вбачається, що ним перераховувалися грошові кошти на картковий рахунок, відкритий на ім`я малолітнього ОСОБА_3 . Однак відповідно до виконавчого листа № 754/13083/20, виданого Деснянським районним судом міста Києва 07.09.2021, стягувачем є ОСОБА_2 . Отже, скаржником не надано належних та допустимих доказів сплати на користь належного стягувача ОСОБА_2 , чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається наявність заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з 08.10.2020 по 09.2021 (вересень 2021 року) станом на 30.09.2021 у розмірі 21 000 грн.
Вказані обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними для цієї справи.
Згідно з наявним у матеріалах даної справи розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виконаним старшим державним виконавцем Гудзем Р.В., розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 станом на 01.05.2024 року складає 22 500 грн. ( а.с. 36).
Доводи відповідача ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву про стягнення пені зводились до того, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня, оскільки він добровільно (за попередньою усною домовленістю з ОСОБА_2 ) перерахував кошти по утриманню малолітнього сина ОСОБА_3 , на картку НОМЕР_2 , яка була відкрита ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк», із відповідним призначенням платежу «аліменти на утримання ОСОБА_3 » у період з жовтня місяця 2020 року по вересень 2021року, тобто, до моменту винесення судового рішення 19.07.2021 року у справі №754/13083/20 та відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4.
Відхиляючи заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо відсутності його вини у несплаті аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що сплачені кошти відповідачем на рахунок його дитини були сплачені добровільно до винесення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2021 року, про що зазначає сам відповідач, але як встановлено судом, не були відображені в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 09.05.2023 року №7/7. З розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач за період з 08.10.2020 року до 01.05.2024 року періодично сплачував аліменти на утримання дитини. При цьому суд звернув увагу, що після набрання рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2021 року законної сили, заборгованість відповідачем не була погашена, а в подальшому періодично нараховувалась нова.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину, проте свої зобов`язання вчасно та у повному обсязі не виконував. Обов`язок відповідача утримувати свого неповнолітнього сина ґрунтується на законі, а рішення суду в цьому контексті лише змушує відповідача до виконання цього обов`язку у примусовому порядку, тому відповідач повинен був вживати заходів для своєчасного перерахування аліментів.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків щодо сплати аліментів у нього виникла заборгованість, а тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Станом на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 27 травня 2024 року в матеріалах справи були відсутні відомості, що відповідач оскаржував до суду розрахунок заборгованості із сплати аліментів, який встановлено станом на 01 травня 2024 року розрахунком державного виконавця.
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії, бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гудзя Р.В., в якій просив визнати незаконними дії старшого державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Гудзя Р.В. та зобов`язати перерахувати заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням сплачених добровільно коштів. Зазначена скарга була обґрунтована тими ж обставинами, що скаржник добровільно (за попередньою усною домовленістю зі стягувачем) перерахував кошти по утриманню малолітнього сина ОСОБА_3 на банківську картку, яка була відкрита ОСОБА_2 в АТ КБ « Приватбанк», із відповідним призначенням платежу «аліменти на утримання ОСОБА_3 » у період з жовтня місяця 2020 року по вересень 2021 року.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суди у справі № 754/13083/20 виходили з того, що наявність заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів підтверджено стороною стягувача та надано довідку про розмір отриманих аліментів, а ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій державного виконавця щодо оскаржуваних розрахунків. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів заявника, що банківська картка № НОМЕР_2 була відкрита саме на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , а не на користь іншої особи. Не надано і об`єктивних доказів відкриття такої картки саме стягувачем ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» та (або) існування домовленості між стягувачем і боржником про сплату останнім аліментів по утриманню малолітнього сина ОСОБА_3 на картку, яка б була відкрита ОСОБА_2 в АТ КБ « Приватбанк».
Таким чином, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо перерахунку заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням сплачених добровільно коштів за період з жовтня 2020 року по вересень 2021 року, суди виходили з того, що скаржником ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів сплати на користь належного стягувача ОСОБА_2 аліментів за вказаний період, відтак, у державного виконавця були відсутні підстави для перерахування заборгованості по аліментам на підставі вказаних квитанцій.

Отже, як вбачається з наявного у даній справі розрахунку заборгованості по аліментах, виконаного державним виконавцем станом на травень 2024 року ( а.с. 36), та який не було спростовано відповідачем, у період з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року аліменти відповідачем на сплачувались, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2021 року склалась заборгованість у розмірі 22 500 грн. У подальшому, за період з листопада 2021 року по травень 2024 року, було нараховано до сплати 31 платіж по 1500 грн. щомісячно, тобто на суму 46 500 грн., зазначена сума аліментів була сплачена у повному обсязі, проте заборгованість у розмірі 22 500 грн. погашена відповідачем не була. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про правильність наведеного розрахунку пені, відповідно до якого загальна сума пені, враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за 2020 - 2024 роки становить 251 985,32 грн., тобто перевищує 100 % заборгованості по даному аліментному зобов`язанню, то з відповідача підлягає стягненню пеня, яка складає 100 % суми заборгованості за аліментами, що становить 22 500 грн.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір пені, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, в силу вимог ч. 1 ст. 196 СК України необхідно обмежити розміром 100 % заборгованості, яка існувала станом на момент звернення позивача до суду із цим позовом (травень 2024 року) та згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виконаним старшим державним виконавцем Гудзем Р.В., складає 22 500 грн. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що довідка про стан заборгованості від 09 травня 2023 року, яка видана державним виконавцем Гудзем Р.В., не може вважатись доказом, оскільки він ознайомився зі своєю посадовою інструкцією 28 листопада 2023 року, а тому не мав права видавати відповідну довідку, апеляційний суд відхиляє, оскільки питання про відповідність займаній посаді старшого державного виконавця та його повноваження не є предметом розгляду в цій справі. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що фактично він був виконаний у травні 2024 року, оскільки у ньому відображено період нарахування та сплати аліментів за період з жовтня 2020 року по травень 2024 року включно.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 6000 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір відповідає критерію реальності, розумності та співмірності, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з договором від 01.09.2020 року № 01-09/20 між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням « Юридична компанія «Інфло» було укладено догорів про надання правової допомоги (а.с.37). 
Відповідно до додаткової угоди № 3 від 01 травня 2024 року до договору від 01.09.2020 року № 01-09/20 про надання правової допомоги та Акту приймання - передачі № 3 до додаткової угоди № 3 від 01.05.2024 року до договору про надання правової допомоги від 01.09.2020 ОСОБА_2 понесла витрати у розмірі 18 000 грн. за наступні послуги:
- правові консультації щодо звернення в її інтересах з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення ОСОБА_1 аліментів. Тривалість роботи адвоката - 1 год. 
- підготовка позовної заяви до Деснянського районного суду міста Києва в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що включає аналіз документів, зібрання доказів, розрахунок пені, підготовка позовної заяви, формування пакету документів для суду з наступним їх поданням до суду. Тривалість роботи адвоката - 3 год. 
- ознайомлення із відзивом ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення пені, надання ОСОБА_2 консультацій щодо обставин, які наводяться у відзиві на позовну заяву, підготовка відповіді на відзив на позовну заяву у даній справі, зібрання доказів до нього та подання до суду. Тривалість роботи адвоката - 2 години. (а. с. 94).
Встановлено, що стороною відповідача було подано заперечення на заяву про стягнення судових витрат, у яких зазначалося про неспівмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу. 
З висновком суду першої інстанції про те, що сума витрат відповідача на надання їй правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 18 000 грн. не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості та не підлягає відшкодуванню у повному обсязі, колегія суддів погоджується.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Разом з тим, колегія суддів вважає, що зменшуючи заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу з 18 000 грн. до 6000 грн., суд першої інстанції надав належну оцінку обсягу вчинених адвокатом Клочай Н.І. процесуальних дій та виконаної роботи.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що стягнуті судом витрати у розмірі 6000 грн. є значно завищеними та не відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт.
Отже, враховуючи заперечення відповідача щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з розміром витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 у сумі 6000 грн.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.