Справа № 607/4690/26 
Провадження № 22-ц/4808/889/26 
Головуючий у 1 інстанції Стельмащук П. Я. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2026 року, постановлену судом у складі головуючого судді Стельмащука П.Я. у м.Тернопіль, у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Тернопільського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
у с т а н о в и в:

Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із вищевказаним позовом до Тернопільського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України.
Позивач вважав, що Тернопільський апеляційний суд діяв незаконно, відмовивши ухвалою від 23.06.2021 у справі №463/12077/20 у відкритті провадження за заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.
Тому у зв`язку з порушенням органом державної влади - Тернопільським апеляційним судом - прав, гарантованих ст. 8, 40, 55 Конституції України та ст. 56 КПК України, що відбулося шляхом постановлення незаконної ухвали від 23.06.2021 у справі №463/12077/20, керуючись ст. 8, 40, 55, 56, 60 Конституції України, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича кошти в загальній сумі 3 000 084,00 гривні, а саме 84 гривні на відшкодування матеріальної шкоди, 3 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалою від 05 березня 2026 року відмовив у відкритті провадження в цивільній справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Тернопільського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Не погодившись з такою ухвалою, апелянт подав апеляційну скаргу.

Розпорядженням голови Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2026 року матеріали зави про визначення підсудності у цивільній справі № 607/4690/26 надіслано до Верховного Суду для визначення підсудності.
Ухвалою Верховного суду від 25 березня 2026 року визначено підсудність справи № 607/4690/26 за позовом Фермерського господарства Бурки В.В. до Тернопільського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди для розгляду в апеляційному порядку апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки В.В. на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2026 року - Івано-Франківському апеляційному суду.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2026 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підставі ст. 56 Конституції України фермерське господарство має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду (суддів).
На підставі вимог ст.22, 64 Конституції України права, гарантовані ст.56 Конституції України, не можуть бути скасовані та обмежені.
Вказує, що Тернопільський апеляційний суд, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо фермерського господарства.
Держава, органи державної влади (в тому числіТернопільський апеляційний суд, Державна казначейська служба України) та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання.
Вказує, що дана позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Тернопільським апеляційним судом, Державою Україна в особі Державної казначейської служби України та фермерським господарством «Бурка В.В.», тому що фермерське господарство не заключало з відповідачами ніяких правочинів у господарській діяльності.
На підставі норм ст. 4,8 Господарського Кодексу України, п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України даний спір не підсудний господарським судам.
За вимогами ст.5, ч.4 ст.28, 48 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.
Просить оскаржену ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічноз`ясованихобставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що позов у справі заявлено Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировича до Тернопільського апеляційного суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. 
Відмовляючи у відкритті провадження в цивільній справі ФГ Бурки В.В. про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем – юридичною особою заявлено вимогу до Тернопільського апеляційного суду (юридичної особи) та держави України в особі Державної казначейської служби України (тобто відповідного органу державної влади, уповноваженого представляти її інтереси) лише про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом та предметними критеріями підпадає під дію ст. ст. 4, 20 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Статтею 124 Конституції Українипередбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06).
Згідно з статтею 125 Конституції Українисудоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до вимог частини першоїстатті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Установлено, що ФГ Бурки В.В. звернулося до суду з позовом до Тернопільського апеляційного суду, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій Тернопільського апеляційного суду шляхом порушення прав гарантованих ст.8, 40, 55 Конституції України, ст.56 КПК України та прийняття незаконної ухвали від 23.06.2021 по справі №463/12077/2 у результаті чого фермерське господарство незаконно було позбавлено доступу до правосуддя (розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами), що спричинило приниження ділової репутації фермерського господарства.
За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується вповному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу визначені у статтях 1173,1174 ЦК України, за змістом яких шкода, що завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення догосподарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Вирішуючи питання про те, чи є правовідносини господарськими, відповідно, чи є спір господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, які визначають господарську діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання єсуб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
Позивачем у цій справі є фермерське господарство.
Фермерське господарство згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи
Отже, позов пред`явлено юридичною особою про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади.
Відповідачами у справі є Тернопільський апеляційний суд, держава Україна в особі Державної казначейської служби України
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (PlakhteyevandPlakhteyeva v. Ukraine)).
Подібний висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139 цс 16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500 цс 19).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (PeretyakaAndSheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року). Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.
Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц.
У зв`язку з викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено.
Відповідно до п. 1 ч. ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження у даній справі необхідно відмовити.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги у їх сукупності зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства, а відтак не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2026 року.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський
В.М.Луганська