Справа № 190/771/26
Провадження №2/190/666/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року  м.П"ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області
в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,
за участю секретаря Гук С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ОСОБА_2 є її батьком, ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . На підставі її заяви про прийняття спадщини за законом від 19.03.20125 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Жигановою Л.С. заведена спадкова справа до майна померлого ОСОБА_2 13 серпня 2025 року з питання отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок звернулася до приватного нотаріуса, проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з посиланням на те, що відомості про реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок відсутні. 
Зазначила, що за життя на ім`я ОСОБА_2 було винесене рішення виконавчого комітету Вишнівської селищної ради №6 від 20.04.1965 року про надання права на індивідуальне будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_2 , а в подальшому відповідно до акту складеного інженером-архітектором П`ятихатського райвиконкому було проведено відведення в натурі земельної ділянки загальною площею 916 кв.м. по АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва житлового будинку ОСОБА_2 , виконавчим комітетом Вишнівської селищної ради затверджено акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 . 13 грудня 1977 року на житловий будинок було виготовлений технічний паспорт.
У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок, загальною площею 59,5 кв.м, житловою площею 43,4 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами, а саме: ОСОБА_3 , паркан №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, від представника позивача ОСОБА_4 до суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі позивача.
Відповідач Вишнівська селищна рада Кам`янського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника /а.с. 66/.
За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть/а.с.7/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6 , її батьками є « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с. 9/. 
20 вересня 1990 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , після державної реєстрації шлюбу нареченій присвоєно прізвище - « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.10/.
16 квітня 2004 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с. 11/.
09 березня 2011 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , після державної реєстрації шлюбу нареченій присвоєно прізвище - « ОСОБА_12 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.12/.
Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №80509625 від 19.03.2025 року 19 березня 2025 року приватним нотаріусом Жигановою Л.С. заведена спадкова справа №55/2025, номер у спадковому реєстрі № 73816624 на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 8/.
13 серпня 2025 року позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_1 відмовлено, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, що свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с.13/.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Вишнівської селищної ради №6 від 20.04.1965 року ОСОБА_2 надано право на індивідуальне будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_2 , площею 916 кв.м. /а.с. 14/.
14 червня 1965 року інженером-архітектором П`ятихатського райвиконкому було проведено відведення в натурі земельної ділянки загальною площею 916 кв.м. по АДРЕСА_2 , що перебуває в користуванні ОСОБА_2 , про що складено акт /а.с. 15/.
22.12.1965 року між Вишнівською селищною радою та ОСОБА_2 украдений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, за умовами якого забудовник ОСОБА_2 зобов`язався збудувати житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами на протязі не більше трьох років до 20.12.1967 року на земельній ділянці площею 916 кв.м. та ввести даний житловий будинок в експлуатацію /а.с. 16-17/. 
20 лютого 1968 року рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих П`ятихатського району сел. Вишневе затверджений акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння на житловий будинок, що розташований за АДРЕСА_2 . Будівництво розпочато у березні 1966 року і закінчено в листопаді 1967 року /а.с.18-19/.
19 грудня 1984 році на житловий будинок АДРЕСА_3 виготовлений технічний паспорт /а.с.20-23/.
Згідно копії довідки виконавчого комітету Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області № 149 від 19.03.2025 року по домоволодінню, яке належало гр. ОСОБА_2 та розташоване в АДРЕСА_1 було змінено номер НОМЕР_1 на 14 /а.с. 24/.
Відповідно до копії інформаційної довідки ДП КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» №19 від 26.03.2025 року житловий будинок АДРЕСА_1 відомості про реєстрацію права власності відсутні. Інвентаризаційна справа записана за ОСОБА_2 /а.с. 25/.
Згідно копії спадкової справи № 55/2025, заведеної приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Жигановою Л.С. до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася позивач ОСОБА_1 та син ОСОБА_13 , останній відмовився від права прийняття спадщини, яка залишилася після померлого батька ОСОБА_2 , на користь доньки спадкодавця - ОСОБА_1 /а.с.43-60/.
Відповідно до інвентаризаційної справи №254 на житловий будинок АДРЕСА_1 виготовлений технічний паспорт, власником зазначено ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною 1 статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Так, на час будівництва житлового будинку та набуття спадкодавцем права власності на нього 1968 рік, діяла постанова Ради Міністрів УРСР від 12 березня 1981 року № 125 «Про приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (втратила чинність згідно з постановою КМУ від 15 жовтня 1992 року № 587 у зв`язку з прийняттям постанови КМУ від 5 серпня 1992 р. №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення»).
Відповідно до п.п. «к» п.2 Постанови передбачалось прийняття в експлуатацію державними приймальними комісіями (призначеними виконкомами районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів) жилих будинків, гуртожитків, будинків дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, незалежно від їх відомчої належності, а також усіх інших об`єктів житлово-цивільного призначення, які збудовані на кошти міжгосподарських підприємств/організацій у сільському господарстві, а також колгоспів, інших кооперативних та інших організацій або замовниками/забудовниками яких є виконкоми районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів. 
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.
Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по об`єктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.
Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку,та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до п. 6 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права.
У інформаційному листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" - 3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із ч.4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з чч.1 та 2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05.08.1992 року законодавство Української РСР не передбачало процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Вперше порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва було встановлено 05.08.1992 року Постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05.08.92 №449 (втратила чинність).
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1).
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що попереднє право на забудову житлового будинку було отримано ОСОБА_2 за рішенням № 6 від 20.04.1965 року виконавчого комітету Вишнівської селищної ради, договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності укладеним 22.12.1965 року між Вишнівською селищною радою та ОСОБА_2 , після цього було зареєстровано як власність за ОСОБА_2 19.12.1984 року, що підтверджено технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 та оціночним актом з відповідними реєстраційними записами в ньому.
Також, станом на 20.02.1968 року за вказаним рішення виконавчого комітету Ради депутатів трудящих П`ятихатського району сел. Вишневе затверджений акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння та надано дозвіл ім`я ОСОБА_2 на подальшу експлуатацію житлового будинку.
Належність житлового будинку ОСОБА_2 підтверджується технічним паспортом БТІ. 
Отже, суд дійшов висновку, що з 20.02.1968 року і по час своєї смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок , який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , за своє життя, постійно перебував у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 , і таке право власності селищною радою не заперечувалось, відповідних приписів не видавалось із позовами до суду звернень не було, а отже міська рада погоджувалась із правом володіння ОСОБА_2 на житловий будинок.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшла висновку, про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.12, 80, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м, житловою площею 43,4 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами, а саме: сарай літ.Б, вбиральня літ. Г, погріб літ. Д, паркан №1, що розташований за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса