Справа № 307/1157/25 
Провадження № 1-кп/307/90/25 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: 
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання – ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
захисника – ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025071160000159 від 12.03.2025 року, про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Калини, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та мешканця АДРЕСА_2 , з загальною середньою освітою, не одруженого, на час розгляду кримінального провадження працюючого оператором заправних станцій ТОВ «Євро Смарт Пауер», раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно статті 3 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан та Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" № 69/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено мобілізацію.
Згідно статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено частиною 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі статтею 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
За змістом частини 1 статті 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у статті 15 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.
11.03.2025 ОСОБА_4 , який перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовозобов`язаним, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_3 був направлений до поліклінічного відділення КНП «Тячівська РЛ» Тячівської міської ради, де пройшов військово-лікарську комісію, яка на час проведення загальної мобілізації засідає за адресою : АДРЕСА_2 на предмет визначення ступеня придатності призовників до військової служби. 
Згідно довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №61/24 від 11.03.2025, виданої відповідно до наказу МОУ «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14.08.2008, ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби, за результатами якої підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
В подальшому, ОСОБА_4 , з метою призову на військову службу, 11.03.2025 ІНФОРМАЦІЯ_4 був зарахований в команду № НОМЕР_1 та згідно повістки про відправку йому було наказано з`явитися о 9 год. 00 хв. 12.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_3 для подальшого призову військовозобов`язаного під час мобілізації на військову службу, однак ОСОБА_4 будучи належним чином попереджений про кримінальну відповідальність, за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації , перебуваючи в приміщення пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_3 , 12.03.2025 відмовився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, про що начальником адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , капітаном ОСОБА_6 та старшим офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_7 , складено акт про відмову від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. 
Таким чином, ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ухилився від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а саме призову на військову службу під час мобілізації, тим самим порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та вимоги ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не маючи на це законних підстав передбачених ст. 23 цього ж Закону.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що в травні 2024 року він добровільно прибув до РТЦК щоб уточнити свої дані. Пояснив працівникам ІНФОРМАЦІЯ_3 про свої релігійні переконання, подав заяву про заміну військової служби на альтернативну невійськову службу. Потім, працівники РТЦК давали йому кожен раз нову повістку і він кожен раз добровільно з`являвся, щоб відмітитися. З приводу релігійних переконань вказує, що служителі Єгови мають відкинути все, що пов`язано з війною, зброєю чи військовою діяльністю, тому його переконання не дозволяють бути військовослужбовцем. Для нього, як для Свідка Єгови є неприйнятним також використання зброї та військова служба, яка включає складання військової присяги, виконання наказів командування, носіння військової форми та отримання заробітної плати військового. Усе це суперечить біблійним словам. Наголошує, що він не відмовлявся виконувати свій цивільний громадський обов`язок перед державою і висловив готовність до проходження альтернативної невійськової служби, що підтверджують подані ним заяви. Його позиція полягає не в ухиленні від військової служби, а у бажанні виконати їх у спосіб, який відповідає його релігійним переконанням та Конституції України.
В день, не пам`ятає саме коли, хотів оновити свої дані і з`явився до РТЦК. Пам`ятає, що пройшов військово-лікарську комісію і був визнаний повністю придатним до військової служби. Вказав, що потім відмовився від проходження військової служби і просив замінити таку на альтернативну невійськову службу. Про кримінальну відповідальність був попереджений. Зазначив, що знає, що такого закону який звільняє від військової служби з релігійних переконань зараз немає, однак він має таке право. Його затримання 11 квітня 2025 року та знайомі зверталися до правоохоронних органів про незаконність таких дій. Його возили до різних військових частин, де він повідомляв про те, що не бажає проходити військову службу через релігійні переконання. Свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не визнав та просив його виправдати. 
Розглянувши матеріали кримінального провадження суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, доведена повністю та підтверджується сукупністю наступних зібраних, досліджених та перевірених у судовому засіданні доказів.
Показами свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні показав, що працює у ІНФОРМАЦІЯ_4 . 11 березня 2025 року обвинуваченого ОСОБА_4 було направлено на медичний огляд. Після проведення ВЛК його було визнано придатним до військової служби, відповідно він отримав повістку на відправку у військову частину та мобілізаційне розпорядження на 12 березня 2025 о 9 год. 00 хв. ранку у складі військової части НОМЕР_1 . Після того, як обвинувачений поставив підпис у мобілізаційному розпорядженні та бойовій повістці, він відмовився від відправки до військової частини.
ОСОБА_4 був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від проходження військової служби, згідно ст. ст. 336, 407, 409 КК України та отримав розписку про попередження про кримінальну відповідальність. Йому також було доведено до відома зміст ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка передбачає право на відстрочку та відсутність підстав для відстрочки та заміни військової служби на альтернативну невійськову з релігійних переконань під час воєнного стану. Після того, як ОСОБА_4 відмовився від проходження військової служби, було зафіксовано вказаний факт правопорушення. Того дня розмову з ОСОБА_4 він не проводив та про відмову останнього від проходження військової служби він дізнався під час складання акту про відмову від проходження військової служби, коли ОСОБА_4 просив замінити йому військову службу на альтернативну невійськову.
Показами свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що працює начальником адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 . 11.03.2025 року військовозобов`язаний ОСОБА_4 був направлений на проходження військово-лікарської комісії для з`ясування придатності до військової служби. За висновком військово-лікарської комісії був придатний до військової служби. Та йому було вручено повістку на 12.03.2025 для проходження військової служби. Зявившись на вказану повістку його було призначено у військову частину НОМЕР_1 . Однак, ОСОБА_9 відмовився від проходження військової служби і підписання бойової повістки, у зв`язку з релігійними переконаннями, права на що під час воєнного стану, не має. З підстав відмови ОСОБА_4 від проходження військової служби, була викликана слідчо-оперативна група і зафіксовано факт відмови під відеозапис та складено весь пакет документів відмови від проходження військової служби. Також показав, що Свідки Єгови в тому числі ОСОБА_4 , подавали заяву на заміну їм військової служби, альтернативною невійськовою. Такі заяви докладаються до особової справи, але не розглядаються і не беруться до уваги під час воєнного стану. Військовозобов`язаним надаються усні роз`яснення про те, що альтернативна служба наразі не можлива. Обвинуваченому ОСОБА_4 також про це було роз`яснено. Підстав для відстрочки визначної ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у ОСОБА_4 , не було. 
Свідок захисту ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він являється співвіруючим релігійної громади «Свідки Єгови». Йому відомо, що ОСОБА_9 постійно з`являвся в РТЦК та реєструвався. В один момент ОСОБА_4 вручали повістку, однак він відмовився від отримання такої. ОСОБА_4 неодноразово просив замінити йому військову службу на цивільну, подавав відповідні заяви до РТЦК та адміністрацію. ОСОБА_4 відмовився від військової служби внаслідок своїх релігійних переконань, він вірний допомагати державі, вірний виконувати свої обов`язки, але в цивільному статусі, а так як йому пропонували це робити у військовому статусі, це суперечить його релігійним переконанням. З цих підстав ОСОБА_4 не погодився на військову службу, але з радістю б допомагав державі в якості цивільного. Зазначив, що наразі законодавство України не зовсім відповідає європейському. Релігійна спільнота не відмовляється допомагати державі, сплачувати податки, але воювати не можуть з релігійних переконань.
Повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 №3943 від 12.03.2025 року, яким Тячівський РВП ГУНП в Закарпатській області повідомлено про вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцем АДРЕСА_2 дій, які мають ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України (а.с.61-62). 
З довідки №61/24 військово-лікарської комісії виданої 11.03.2025 року за №3908 вбачається, що солдат запасу ОСОБА_4 , пройшов медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 11 березня 2025 року та визнаний придатним до військової служби (а.с. 63).
З картки обстеження та медичного огляду виданої КНП «Тячівська районна лікарня» від 11.03.2025 року, підписаний головою та членами ВЛК, визнано ОСОБА_4 придатним до військової служби (а.с.64).
З контрольного талону мобілізаційного розпорядження №1 та розписки видно, що ОСОБА_4 о 18 год. 11.03.2025 року одержав мобілізаційне розпорядження та під особистий підпис повідомлений про необхідність явки на 09 год. 00 хв. 12.03.2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого призову військовозобов`язаного під час загальної мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби (а.с. 65, 68). 
З витягу журналу видачі бойових повісток ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що під порядковим номером 173 від 11.03.2025 міститься запис про те, що солдат ОСОБА_4 , отримав мобілізаційне розпорядження №900/1, про що розписався в графі 7 журналу (а.с.64-65).
З витягу журналу вручення мобілізаційних розпоряджень військовозобов`язаним призваним у команди ІНФОРМАЦІЯ_3 та розписок від 11.03.2025 року вбачається, що під записом від 11.03.2025 зазначено, що солдат ОСОБА_4 зарахований у команду НОМЕР_1 та попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією та військового обліку, про що розписався в графі 9 журналу та розписках (а.с.69-70, 71, 72).
Згідно бланку попередньої співбесіди з військовозобов`язаним від 11.03.2025 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибув добровільно для оновлення даних та, як член релігійної організації свідок ОСОБА_12 , просив про заміну йому військової служби альтернативною, невійськовою (а.с.73).
Згідно аркушів ознайомлення військовозобов`язаного та ознайомлення військовозобов`язаного, призовника, резервіста ОСОБА_4 ознайомлено під особистий підпис зі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ та Правилами військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, визначено згідно Постанови КМУ №1487 від 30.12.2022 року, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також відповідальність за порушення правил військового обліку та вимог законодавства про мобілізацію (а.с.74-77).
Згідно експериментально-психологічного дослідження військовозобов`язаного ОСОБА_4 від 11.03.2025 року встановлено, що під час бесіди військовозобов`язаний ОСОБА_4 категорично відмовився проходити тестування за тестовою методикою «Адаптивність – 200» та з цих підстав неможливість визначення вимог, що предявляються до військовослужбовців в умовах бойової діяльності та стійкість до бойового стресу (а.с.78).
Згідно експериментально-психологічного дослідження військовозобов`язаного ОСОБА_4 від 11.03.2025 року карти професійно-психологічного відбору кандидата та реєстраційного бланку до методики БОО «Адаптивність-200» встановлено, що під час проведення тестової методики «Адаптивність – 200» визначено, що значних порушень в сфері сприйняття, пам`яті, психічних процесів не виявлено. В основному відповідає вимогам, що пред`являються до військовослужбовців в умовах бойової діяльності (а.с.78, 80).
Згідно копії військового квитка серії НОМЕР_2 виданого начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 12.03.2025 року ОСОБА_4 , зарахований у запас призовною комісією Тячівського району Закарпатської області та військової служби не проходив. На облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 прийнятий 24.11.2023 та 11.03.2025 року отримав мобілізаційне розпорядження (а.с.82-84).
Згідно акту начальника адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 капітана ОСОБА_6 №7 відмови від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період від 12.03.2025 року такий складений про те, що 11.03.2025 року о 18 год. 00 хв. військовозобов`язаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав повістку з метою призову на військову службу, під час мобілізації на особливий період №МР900/1 від 11.03.2025 на відправку на 9 год. 00 хв. 12.03.2025 року, команда НОМЕР_1 . Однак, з`явившись на повістку 12.03.2025 року, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , відмовився від призову на військову службу у зв`язку його релігійними переконаннями (а.с.85).
З рапорту начальника адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 вбачається, що 11.03.2025 року військовозобов`язаному ОСОБА_4 після проходження військово-лікарської комісії, згідно якої визначений придатним, була виписана повістка з метою призову на військову службу, 12.03.2025 відмовився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період (а.с.86).
З довідки від 25 грудня 2024 року №19066 виданої головою Керівного комітету релігійного Центру свідків ОСОБА_14 .Кобель вбачається, що ОСОБА_4 з 16 квітня 2016 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в України (а.87, 128).
З відповіді на запит наданою начальником Тячівського управління соціального захисту населення ОСОБА_15 №497 та №494 від 13.03.2025 року видно, що ОСОБА_4 на обліку в управлінні не перебуває та жодного виду допомоги не отримує (а.с.94,95).
Згідно відповіді на запит щодо звернення ОСОБА_4 до Тячівської районної військової адміністрації із заявою про зміну військової служби на альтернативну (невійськову) під час мобілізації, наданої в.о. голови Тячівської районної державної адміністрації - начальника Тячівської районної військової адміністрації ОСОБА_16 №03-36/355/269 від 13.03.2025 вбачається, що звернень ОСОБА_4 до районної військової адміністрації не надходило (а.с.97).
З заяви ОСОБА_4 від 11.03.2025 року адресованій начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що ОСОБА_4 повідомив, що є хрещеним Свідком Єгови, поважає державну владу та готовий виконувати суспільну роботу. Зазначає, що Свідки Єгови є визнаною в Україні релігією, віровчення якої не допускає користування зброєю та просить замінити військову службу на цивільну, не військову (а.с.99).
З відповіді начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 №4139 від 17.03.2025 року адресованій ОСОБА_4 повідомлено, що враховуючи вимоги чинного законодавства України, заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, Законом не передбачена (а.с.98).
Постановою старшого слідчого СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_17 від 28.03.2025 року СD-R диск сірого кольору марки «НР» з записом нагрудної камери, визнано речовими доказами у кримінальному провадження №12025071160000159 від 12.03.2025 року (а.с.103).
З дослідженого в судовому засіданні відеозапису з службових нагрудних відео реєстраторів (боді камер), та протоколу огляду відеозаписів від 28.03.2025 року проведеного у період часу з 16 год. 20 хв. по 16 год. 45 хв. в приміщенні службового кабінету №213 Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області вбачається, що об`єктами огляду, являється відеозапис тривалістю 1 хв. 51 сек.
Вказаний відеозапис відображає, як обвинувачений ОСОБА_4 відповідаючи на поставлені йому запитання показав, що підстав для відстрочки від призову за мобілізацією не має та являється членом релігійної орагнізації «Свідки Єгови». Будучи попередженим про кримінальну відповідальність згідно ст. 336 КК України та про те, що під час воєнного стану відсутня можливість несення альтернативної служби, просив замінити йому військову службу на альтернативну. (а.с.102).
З рапорту старшого інспектора Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_18 від 12.03.2025 року вбачається, що 12.03.2025 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 12.03.2025 року о 14:47 за адресою: АДРЕСА_3 начальник адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець Тячівського району відмовляється від проходження мобілізації (а.с. 129-130).
Згідно письмового пояснення ОСОБА_4 від 17.03.2025 року, останній зазначає, що 11.03.2025 року прийшов оновити дані до ІНФОРМАЦІЯ_3 з повісткою на руках та документами, що є ОСОБА_19 . Після проходження ВЛК його повідомили, що придатний до військової служби, однак він відмовився, через релігійні переконання (а.с.130).
Зі змісту заяви ОСОБА_4 від 11.03.2025 року адресованої начальникові ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній повідомив, що являється охрещеним Свідком Єгови з 16 квітня 2016 року і на основі свої релігійних переконань відмовляється від будь-якої роботи пов`язаної з військовою справою, навчанням, носінням зброї, роботи у військових установ тощо. Перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6 і не дає згоду на відправку у військову частину (а.с.131).
Зі змісту заяви ОСОБА_4 від 11.03.2025 року адресованої Тячівській районній державній адміністрації, останній повідомив, що являється охрещеним Свідком Єгови з 16 квітня 2016 року і на основі свої релігійних переконань відмовляється від відправки його до військової частини та на підставі ст. 35 Конституції України просить замінити військову службу на невійськову (а.с. 132)
Суд дотримався норм, визначених статтями 10, 22 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21 жовтня 2011 року у справі "Коробова проти України", відповідно до якої, при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.
Так, показання свідків обвинувачення є чіткими, послідовними і логічними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами.
Досліджені вищевикладені документи є процесуальними джерелами доказів відповідно до вимог частини 2 статті 84 КПК України. Отримані такі в порядку, передбаченому КПК України.
Досліджені докази суд визнає належними та допустимими, оскільки вони взаємно підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, мають значення для кримінального провадження та отримані у порядку, встановленому КПК України, є об`ктивними.
Показання свідка захисту ОСОБА_10 не стосується суті обвинувачення у даному кримінальному провадженні, однак підтверджують обставину, яка не заперечується стороною обвинувачення, що ОСОБА_4 є присвяченим охрещеним служителем Свідків Єгови в Україні.
Дослідивши докази у даному кримінальному провадженні, судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним, відповідно до висновку ВЛК визнаний придатним до військової служби, не мав правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відмовився від призову на військову службу під час мобілізації. 
При цьому судом встановлено, що пояснення обвинуваченого та подання ним заяви про відмову від мобілізації з мотивів релігійних переконань, не спростовує його винуватості у вчиненні злочину передбаченого ст. 336 КК України.
Доводи сторони захисту, що обвинувачений не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.
Також, не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про наявність підстав для заміни обвинуваченому військової служби на альтернативну (цивільну) у період військового стану, який діє на території України з 24 лютого 2022 року по теперішній час, з огляду на наступне.
Стаття 336 КК України передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з частиною 3 статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положеннями частини 3 статті 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Законодавство України відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу", то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.
З матеріалів провадження відомо, що ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією.
Щодо посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (рішення «Адян та інші проти Вірменії» від 19.09.2017, "Баятян проти Вірменії" від 07 липня 2011 року та інші рішення долучені до клопотання), суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові № 573/838/24 від 27 жовтня 2025 року, в якій зазначено, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує суд. Відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації.
Крім того, щодо посилання сторони захисту на висновок "AMICUS CURIAE" щодо альтернативної служби (невійськової) ухваленої Венеціанською комісією на 142 пленарному засіданні (14-15 березня 2025 року) слід зазначити наступне.
Україна є підписантом Конвенції, а тому у разі існування реальної загрози внаслідок військової інтервенції, і з метою послідуючого існування державності, зобов`язана вживати усіх без винятку заходів збереження. Ініціатором надання Висновку "AMICUS CURIAE" Венеціанської комісії з питань альтернативної (невійськової) служби виступив в.о. голови Конституційного Суду України, оскільки у провадженні цього суду на розгляді перебуває скарга з приводу відповідності Конституції України частини 1 статті 1 Закону України "Про альтернативну службу", що само по собі свідчить про намагання держави вирішити це у законодавчому та правовому відношенні.
Збройні Сили потребують та мають значну кількість професій та посад, прямо не пов`язаних з безпосередньою участю у бойових діях. Таким чином перебування у ЗСУ не охоплюється тільки участю у веденні бойових дій, з врахуванням його досвіду.
За таких обставин посилання обвинуваченого на те, що релігійні переконання не дозволяють йому одягати військову форму, складати військову присягу, виконувати військові накази, отримувати заробітну плату військового та брати у руки зброю, не може бути оцінено судом як такі обставини, що настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що само по собі виключає можливість виконання військового обов`язку, військовозобов`язаного ОСОБА_4 , як громадянина України по мобілізації під час воєнного стану, незалежно від його віросповідання як Свідка Єгови.
Законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.
Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України.
У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року в справі № 573/838/24 об`єднана палата ККС визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань. Тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Водночас, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Верховний суд у згаданій постанові зробив правовий висновок, що відмова особи від призову під час мобілізації з релігійних або інших переконань, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, Верховний Суд наголосив, що релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
При цьому суд зазначає, що згідно частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, а відповідно до частини 6 статті 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами обвинуваченого щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку суду, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни йому військової служби на невійськову, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації, 12 березня 2025 року відмовився від призову на військову службу під час мобілізації, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
У ОСОБА_4 відсутні фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам частини 4 статті 35 Конституції України і статті 9 Європейської конвенції з прав людини. Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні частини 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Враховуючи наведені обставини справи, які підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та показами свідків та обвинуваченого, суд приходить до висновку що заявлення обвинуваченим про наявність у нього релігійних переконань та відмову з цих підстав від мобілізації, не спростовує наявності у його діях умислу на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, а відтак і його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 336 КК України, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжкого злочину, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не значиться, та раніше не судимий.
Обставинами, визначеними ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.
У судовому засіданні були досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 зокрема:
Згідно вимоги ВІТ ГУНП в Закарпатській області від 13.03.2025 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 раніше не судимий (а.с.88).
З характеристики №05-48 від 13.03.2025 року та акту обстеження матеріально-побутових умов виданих в.о. голови Тячівської міської ради ОСОБА_20 вбачається, що ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_2 , не одружений, дітей немає. Скарг відносно нього з боку сусідів та мешканців міста не надходило (а.с.89, 90).
Довідою КНП «Тячівська районна лікарня» №168/01-20 від 13.03.2025 року виданої директором ОСОБА_21 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває (а.с.91).
Згідно характеристики наданої ТОВ «Євро Смарт Пауер», ОСОБА_4 за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 108). 
За положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, зі змінами від 06.11.2009 року, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Враховуючи наведене та конкретні обставини провадження, за яких вчинено діяння, дані про особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, з урахуванням досудової доповіді органу пробації з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого та висновок про можливість його виправлення без позбавлення волі, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, пов`язаного з забезпеченням призову та мобілізації, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення з його боку нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому щодо нього необхідно і доцільно призначити покарання, передбачене санкцією ст. 336 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк, із звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.
Суд вважає, що призначення обвинуваченому саме такого покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Під час досудового розслідування та судового розгляду сторона обвинувачення не зверталася до суду з клопотаннями про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу.
Процесуальних витрат не має.
Питання щодо речових доказів вирішується судом у порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 100, 368, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і призначити йому покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази, DVD-R диск на якому наявний відеозапис від 28.03.2025, який зберігається при матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріах кримінального провадження. 
Процесуальних витрат не має. 
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Головуючий        ОСОБА_1