ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ
справа №260/7440/23
адміністративне провадження № К/990/37593/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М.В., Кашпур О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року (суддя - Дору Ю.Ю.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року (головуючий суддя - Шинкар Т.І., судді: Обрізко І.М., Судова-Хомюк Н.М.) 
у справі № 260/7440/23 за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі,-
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі - відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач -2), у якому просив:
- стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в період з 06 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року у розмірі 3 958 274,30 грн (три мільйони дев`ятсот п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят чотири гривні тридцять копійок); 
- вирішити питання про стягнення із відповідача судових витрат. 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального Прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1447к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 030 909,60 грн, із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області та стягнення на його користь заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 16 277,52 грн підлягає до негайного виконання. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі №807/3487/14 в частині негайного поновлення позивача на посаді заступника прокурора Закарпатської області днем 24 жовтня 2014 року залишено без змін.
Позивач наголосив, що рішення суду від 06 лютого 2020 року по справі № 807/3487/14 в частині негайного поновлення останнього на посаді виконано відповідачем лише 30 вересня 2021 року. Наведене свідчить, що відповідач своєчасно судове рішення не виконав, що зумовлює виникнення підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Закарпатської області про скасування наказу та поновлення на роботі задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального Прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1447к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 030 909,60 грн, із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області та стягнення на його користь заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 16 277,52 грн підлягає до негайного виконання.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 026 258, 88 грн, із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року залишено без змін.
У подальшому, постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 807/3487/14 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено в резолютивній частині, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення суду апеляційної інстанції в наступній редакції: «Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 025 483 (один мільйон двадцять п`ять тисяч чотириста вісімдесят три) грн 76 коп. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів». В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року залишено без змін
На виконання цих судових рішень, 30 вересня 2021 року Офіс Генерального прокурора видав наказ № 318к, яким скасував наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1447к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України. Також, пунктом 2 вказаного наказу було поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року. 
Відповідно до довідки Закарпатської обласної прокуратури від 05 березня 2024 року № 21-10вих24 убачається, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 16 277,52 грн, а середньоденна - 775,12 грн.
Указані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 за період з 07 лютого 2020 року по 29 вересня 2021 року в сумі 933 422 (дев`ятсот тридцять три тисячі чотириста двадцять дві гривні) 76 коп. У задоволенні адміністративного позову у частині решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після прийняття Закарпатським окружним адміністративним судом рішення від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 у відповідача, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.
Суди попередніх інстанцій зауважили, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в яких є держава в особі її компетентних органів, а тому, адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Суди попередніх інстанцій уважали безпідставними аргументи скаржників щодо відсутності волевиявлення з боку позивача стосовно поновлення на посаді, оскільки останнім було зупинено здійснення адвокатської діяльності лише 01 жовтня 2021 року. З цього приводу суди зауважили, що вказане не є правомірною підставою для ухилення відповідача від негайного виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14, адже позивач не обмежений у строках подання заяви про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю та міг реалізувати таке право у день видачі Офісом Генерального прокурора на виконання рішення суду наказу про його поновлення на посаді. Обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність у контексті спірних правовідносин, є видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді. Питання несумісності посад може бути вирішене після поновлення позивача на посаді та у разі неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Щодо розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що затримка виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 становить 411 робочих днів (за період з 07 лютого 2020 року по 29 вересня 2021 року).
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що станом на 07 лютого 2020 року норми пункту 10 Порядку № 100 були чинними та мали застосовуватись для обрахунку середнього заробітку відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тоді як виключення цього пункту на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 автоматично не може означати втрату позивачем права на належну оплату праці як загалом, так і у порівнянні до оплати праці діючих працівників, враховуючи вину відповідача.
Також суди попередніх інстанцій установили, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також інформації, наданої відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури, відображеної у листі Закарпатської обласної прокуратури від 19 листопада 2021 року № 27-907 вих.21, посадовий оклад заступника прокурора Закарпатської області з листопада 2014 року по 15 грудня 2015 року становив 2 790,00 грн; з 16 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року 3 488,00 грн; з 06 вересня 2017 року по 10 вересня 2020 року 8 170,00 грн Ураховуючи, що період затримки виконання рішення суду має місце з 07 лютого 2020 року по 29 вересня 2021 року, відтак охоплює період підвищення посадового окладу за посадою, з якої позивач незаконно був звільнений, та відповідно мав право на отримання такого (у випадку відсутності затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі №807/3487/14). Також суди зазначили, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин пункт 10 Порядку № 100 був чинним, наявні підстави для застосування коефіцієнту підвищення до заробітної плати позивача з розрахунку 2,93 (8170:2790,00).
При вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, суди попередніх інстанцій (з посиланням на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 460/4900/21 та від 18 грудня 2023 року у справі № 640/27278/21) констатували, що саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, у зв`язку із чим саме він є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Таким чином, суди уважали, що відповідач-2 повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 933 422,76 грн (775,12 х 411х2,93).
Окрім цього суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 атестацію не проходив, та, як наслідок, не був переведений в «новоутворену»/«оновлену» прокуратуру відповідно до Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Своєю чергою, виплата заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (далі - Постанова № 1155) та статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури. Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу позивача з огляду на Постанову № 1155 відсутні.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 травня 2026 року (у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О. А.) визначено такий склад колегії: головуючий-суддя - Мацедонська В.Е., судді: Білак М.В., Кашпур О. В.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Скаржник вказує щодо неправильного застосування судами пункту 10 розділу ІV Порядку № 100 при визначені розміру середньої заробітної плати позивача для розрахунку розміру виплати за час затримки виконання рішення суду за період з 07 лютого 2020 року по 29 вересня 2021 року, без врахування висновків Верховного Суду щодо їх правильного застосування у спірних правовідносинах, викладених в постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14 та від 21 лютого 2023 року у справі № 380/10648/21.
Також скаржник зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України у частині розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за умови отримання заробітної плати позивачем за іншим місцем роботи.
Окрім наведеного Офіс Генерального прокурора стверджує, що, задовольняючи позов у справі № 260/7440/23, судами попередніх інстанцій не надано оцінки доводам відповідача-2 про відсутність доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність. Крім того, судами відхилені доводи про відсутність підстав для застосування положень пункту 10 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати. Право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невидані наказу про поновлення працівника на роботі.
Між тим, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано той факт, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач здійснював адвокатську діяльність (свідоцтво № 21/844 на право зайняття адвокатською діяльністю, видане Радою адвокатів Закарпатської області), що, на думку скаржника, підтверджувало відсутність наміру позивача працювати в органах прокуратури. На думку скаржника, ОСОБА_1 не мав права працювати на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури до зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю.
Виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді до зупинення ним права на зайняття адвокатською діяльністю було б порушенням вимог частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також мало б наслідком виникнення ситуації, коли одразу після видання наказу про поновлення з`являються умови для звільнення прокурора з посади через недотримання ним вимог щодо несумісності.
Також скаржник звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій не встановлювали обставин, які вони мали б встановити, а саме перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з іншими підприємствами, установами, організаціями, здійснення будь-якої іншої діяльності та отримання від цього доходу, а також соціальних виплат.
Таким чином, на думку Офісу Генерального прокурора, судами попередніх інстанцій не було застосовано вимоги статті 236 КЗпП України у частині необхідності врахування різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року залишити без змін. Указує, що суд апеляційної інстанції врахував доводи Офісу Генерального прокурора в частині законності застосування положень пункту 10 Порядку № 100.
Також ОСОБА_1 уважає надуманими аргументи касаційної скарги у частині того, що відповідач-2 не знав про бажання позивача бути поновленим на роботі, оскільки останнім не було подано заяви про поновлення. Стверджує, що в матеріалах адміністративної справи наявна заява, адресована Генеральному прокурору України, про виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду, де чітко зазначалось про негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Заява подана позивачем 20 лютого 2020 року, міститься в матеріалах справи, і відповідачам повинно бути відомо про її наявність.
Що стосується доводів скаржника, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано той факт, що згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України, позивач здійснював адвокатську діяльність, що підтверджувало відсутність у останнього наміру працювати в органах прокуратури, ОСОБА_1 погодився з висновками суду апеляційної інстанції та вказав, що питання несумісності посад може бути вирішене після поновлення позивача на посаді та у разі неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час, і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Звернув увагу, що вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21, від 28 липня 2022 року у справі № 640/2806/21, від 24 вересня 2021 року у справі № 640/755/19 та від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20.
Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Закарпатська обласна прокуратура не скористалася, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Стаття 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).
За правилами статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
VІІ. Висновки Верховного Суду.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з такого.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з затримкою виконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на посаді.
Так, Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання. Зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Також Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу (статті 236 КЗпП України) не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
Як висновок, суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14  ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника прокурора Закарпатської області з 24 жовтня 2014 року. Однак, наказ Офісу Генерального прокурора № 318к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Закарпатської області видано лише 30 вересня 2021 року. 
Тобто, наявний факт затримки виконання відповідачем указаного судового рішення.
З цього приводу колегія суддів уважає за доцільне зазначити таке.
Згідно з приписами статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Отже, положення статті 236 указаного Кодексу установлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що з 07 лютого 2020 року (наступний день після ухвалення Закарпатським окружним адміністративним судом рішення про поновлення на посаді) по 29 вересня 2021 року (день, що передує дню видачі наказу Офісом Генерального прокурора про поновлення позивача на посаді) відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що свідчить про його протиправну бездіяльність.
За цих обставин, Верховний Суд уважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскільки відповідачем не було вчасно виконано рішення суду про поновлення позивача на роботі, то він має право на стягнення на свою користь середньомісячного заробітку за час такої затримки.
Водночас, у тексті касаційної скарги відповідач-2 указує, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, та/або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Проте, позивач не звертався до Офісу Генерального прокурора із заявою про добровільне виконання рішення про поновлення на посаді та не звертався до виконавчої служби для примусового виконання указаного судового рішення.
З урахуванням викладеного вважає, що у діях Офісу Генерального прокурора відсутня протиправна бездіяльність в частині поновлення позивача на посаді за рішенням суду, та відсутні підстави для застосування наслідків такої бездіяльності.
Так, усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 зазначено, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України чітко і однозначно установлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передусім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
Суд також відхиляє посилання скаржника на наявність у позивача свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю як на перешкоду для поновлення його на посаді прокурора, та зазначає, що позивач не обмежений у строках подання заяви про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, а отже, міг реалізувати таке право в будь-який день, зокрема, у день видання Офісом Генерального прокурора на виконання рішення суду наказу про його поновлення на посаді.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 640/2806/21 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них.
Також Суд зауважує, що негайне виконання рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби не ставиться у залежність від будь-яких обставин, у тому числі від перебування особи на іншій службі або заняття нею адвокатською діяльністю. Питання щодо несумісності має вирішуватися після виконання рішення суду про поновлення особи на посаді і це питання не охоплюється предметом спору у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21.
Що стосується аргументів скаржника про те, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, оскільки заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу прокуратурою Закарпатської області, колегія суддів уважає за доцільне зазначити таке.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі № 260/8573/23, Суд констатував, що при вирішенні питання належного відповідача, який в силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, слід дослідити та установити, зокрема, до чиїх повноважень, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», належить вирішення питання поновлення позивача на посаді; ким видано відповідний наказ про поновлення працівника на посаді.
Ураховуючи, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням та/або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, то належним відповідачем, який відповідно до статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, є уповноважений орган (його посадова особа), до повноважень якого, в силу відповідного закону, належить вирішення питання про поновлення працівника на посаді.
Зі змісту судових рішень у справі № 807/3487/14 та установлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи слідує, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконувалася Офісом Генерального прокурора, який 30 вересня 2021 року видав відповідний наказ № 318к.
Суд також ураховує, що згідно із положеннями пункту 8 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» посада заступника прокурора Закарпатської області належить до адміністративних посад як посад «заступника керівника обласної прокуратури», а його призначення здійснюється Генеральним прокурором (частина четверта статті 39 цього Закону).
З підстав наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника про те, що позивач у фактичних трудових відносинах перебував з прокуратурою Закарпатської області, нарахування та виплата заробітної плати, проведення пов`язаних із цим розрахунків здійснювалося прокуратурою Закарпатської області, а тому, на його думку, відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 807/3487/14 має бути покладено на Закарпатську обласну прокуратуру, є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій установлено, що виконання рішення суду у справі № 807/3487/14 в частині поновлення позивача на посаді здійснювалося саме Офісом Генерального прокурора.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є Офіс Генерального прокурора.
Щодо визначення розміру середнього заробітку, колегія суддів зазначає таке.
У тексті касаційної скарги відповідач-2 указує, що суди неправильно визначили розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача. Зокрема, при розрахунку застосували коефіцієнт підвищення заробітної плати 2,93, передбачений пунктом 10 Порядку №100.
Колегія суддів частково погоджується із такими доводами та звертає увагу на таке.
За змістом пункту 10 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, з Порядку № 100 виключено пункт 10.
Водночас, колегія суддів наголошує, що на момент початку періоду затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 пункт 10 Порядку № 100 був чинний, тож цю норму стосовно обчислення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді з урахуванням коефіцієнту підвищення належить застосовувати у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме з 07 лютого 2020 року до 11 грудня 2020 року включно (213 робочих днів).
Натомість у період з 12 грудня 2020 року до 29 вересня 2021 року включно (198 робочих днів) розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача має слугувати його середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2023 року № 380/10648/21 (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі), від 08 листопада 2022 року у справі № 460/15639/21 та від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20.
З урахуванням викладеного, виходячи з установлених судами обставин справи, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді становить: 483 744,64 (775,12 х 2,93 х 213) + 153 473,76 (775,12 х 198) = 637 218,40 грн.
Водночас, посилаючись у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20 та від 21 вересня 2022 року у справі № 826/17802/14, як на приклад незастосування судами висновків суду касаційної інстанції щодо пункту 10 Порядку № 100, відповідач не звернув увагу на те, що такі висновки були викладені Верховним Судом у справах, у яких відмінні обставини та спірні правовідносин виникли за інших умов (зокрема, іншого періоду), тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови у справі № 260/7440/23. 
Щодо посилань скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за умови отримання заробітної плати позивачем за іншим місцем роботи, колегія суддів зазначає таке.
Вирішуючи питання неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статті 235 КЗпП України (чи треба зменшувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму іншого доходу, зокрема, суму вихідної допомоги, допомоги по безробіттю) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 2140/1510/18 зазначено, що правова природа «середнього заробітку» за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на посаді, відповідно до статті 235 КЗпП України та «середнього заробітку» за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, відповідно до статті 236 КЗпП України, є однаковою. В обох випадках йдеться про необхідність компенсувати незаконно звільненому працівникові заробіток, який він втратив у зв`язку із цим звільненням, та який він й надалі не отримує у зв`язку з невиконанням роботодавцем судового рішення про його поновлення (яке в цій частині підлягало негайному виконанню).
Стаття 236 КЗпП України, так само як і стаття 235 КЗпП України, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення може бути зменшена. Доводи про те, що працівник, якого було незаконно звільнено й поновлено на роботі, протягом періоду вимушеного прогулу та/або невиконання рішення про поновлення на роботі був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу.
Подібні за змістом висновки про те, що отримання особою іншого доходу, у тому числі за новим місцем роботи, не має значення для цілей обчислення розміру середнього заробітку за правилами статті 236 КЗпП України (не є підставою для його зменшення) викладено у постанові Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 640/22054/18.
Отже, аргументи скаржника про те, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі підлягає зменшенню на суму доходу, отриманого за новим місцем роботи, ґрунтується на неправильному тлумаченні статті 236 КЗпП України.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід змінити в мотивувальній та резолютивній частинах та зазначити правильну суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статті 139 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
Абзац 2 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року викласти у такій редакції:
«Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 807/3487/14 за період з 07 лютого 2020 року по 29 вересня 2021 року в сумі 637 218 (шістсот тридцять сім тисяч двісті вісімнадцять гривень) 40 копійок».
В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року у справі №260/7440/23 залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді М. В. Білак
О. В. Кашпур