01.06.26
22-ц/812/1111/26
Справа №486/69/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/1111/26

Постанова
Іменем України

01 червня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Локтіонової О.В., 
із секретарем Богуславською О.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Скоробогатьком Володимиром Юрійовичем, на рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області ухвалене 17 березня 2026 року під головуванням судді Долматової Г.А., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Південноукраїнський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, про визнання особи безвісно відсутньою,

в с т а н о в и л а:

У січні 2025 року ОСОБА_1 , у порядку окремого провадження, звернувся до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою, зазначивши заінтересовану особу - Південноукраїнський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області.
Заява обґрунтована тим, що 29 жовтня 2008 року він визнаний батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після встановлення батьківства ОСОБА_2 було присвоєно прізвище - ОСОБА_3 , ім`я – ОСОБА_4 , по батькові – ОСОБА_5 .
Відповідно до листа Брянської міської адміністрації Комітету у справах молоді, сім`ї, материнства та дитинства №2492-04 від 18 травня 2012 року, з метою захисту прав і законних інтересів неповнолітнього ОСОБА_6 , йому надано дозвіл на вивезення сина з м. Брянська, російської федерації, на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що у Фокінському районному суді м. Брянська, російської федерації, розглядалося питання щодо обмеження у батьківських правах матері неповнолітнього – ОСОБА_7 . 
З 2012 року будь-який зв`язок з ОСОБА_7 втрачений, вона жодного разу не зателефонувала, не написала листа, не повідомила іншим способом про місце свого перебування, він самостійно утримує і виховує неповнолітню дитину.
Задля встановлення місця знаходження ОСОБА_7 , зв`язувався із знайомими, які проживають в рф, але намагання знайти ОСОБА_7 виявились безрезультатними.
26 грудня 2024 року звернувся до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України із заявою про надання інформації щодо перетинання ОСОБА_7 державного кордону України за період з 01 січня 2013 року по час звернення. 
Листом Державної прикордонної служби України від 18 лютого 2025 року йому відмовлено у наданні вказаної інформації, оскільки вона є конфіденційною. 
Також, у грудні 2024 року подав до ВП №3 Вознесенського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області заяву про розшук ОСОБА_7 . 
З отриманої відповіді роз`яснено про наявність спору цивільно-правового характеру та відсутність підстав для відкриття кримінального провадження.
У зв`язку із вжиттям всіх можливих заходів щодо встановлення місця перебування ОСОБА_7 , він не може надати докази про її відсутність, починаючи з 2013 року за місцем постійного проживання його та сина. 
Метою звернення до суду є оформлення соціальної допомоги та призначення пенсії.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Брянськ, Брянської області, безвісно відсутньою. 
17 березня 2026 року рішенням Південноукраїнського міського суду Миколаївської області відмовлено ОСОБА_1 у задоволені заяви про визнання особи безвісно відсутньою.
Рішення судом першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 , яку заявник просить визнати безвісно відсутньою, є громадянкою Російської Федерації, постійно проживала у м. Брянську, Російської Федерації, неповнолітній син заявника ним вилучався у ОСОБА_7 у м. Брянську, Російської Федерації, що вбачається з наданих ОСОБА_1 до заяви від 10 січня 2025 року документів.
Доказів, що ОСОБА_7 перебувала на території України з 01 січня 2012 року по час розгляду даної справи заявником до суду не подано.
Під час розгляду справи суд не встановив обставин, що підтверджують безвісну відсутність ОСОБА_7 .
Суд урахував відомості Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 18 серпня 2025 року та Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 28 серпня 2025 року, згідно з якими, ОСОБА_7 не перетинала кордон України та не має постійного місця проживання на території України. 
З огляду на досліджені докази у їх сукупності, суд першої інстанції вважав відсутніми правові підстави для визнання ОСОБА_7 безвісно відсутньою.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення міського суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Брянськ, Брянської області безвісно відсутньою.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статті 43 ЦК України, оскільки судом не прийнято до уваги відсутність протягом року відомостей про місце перебування ОСОБА_7 та неможливість встановити місце знаходження (проживання) останньої, що є підставою для визнання особи безвісно відсутньою.
Суд залишив поза увагою, що при визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
Матеріалами справи підтверджується тривала відсутність ОСОБА_7 , а саме понад десть років за адресою АДРЕСА_1 . 
Звернення заявника до відділу поліції ВП № 3 Вознесеньсокго РУП в Миколаївській області щодо розшуку відсутньої ОСОБА_7 не дали результату.
У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа погоджується із ухваленим судовим рішенням, вважає, що відсутні підстави для його скасування.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до засвідченого перекладу з російської мови на українську свідоцтва про встановлення батьківства, виданого Відділом РАЦС Фокінського району м. Брянськ, управління РАЦС Брянської області 18 травня 2012 року, ОСОБА_1 визнано батьком дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після встановлення батьківства ОСОБА_2 було присвоєно прізвище - ОСОБА_3 , ім`я – ОСОБА_4 , по-батькові – ОСОБА_5 .
Згідно засвідченого перекладу копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до засвідченого перекладу листа Брянської міської адміністрації Комітету у справах молоді, сім`ї, материнства та дитинства № 2492-04 від 18 травня 2012 року, з метою захисту прав і законних інтересів неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 надано дозвіл на вивезення сина – ОСОБА_6 з міста Брянська Російської Федерації на постійне місце проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що в Фокінському районному суді міста Брянська РФ розглядається питання щодо обмеження у батьківських правах матері неповнолітнього – ОСОБА_7 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади Южноукраїнської міської ради від 29 грудня 2024 року ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Як видно з копії акту обстеження умов проживання від 13 травня 2024 року, складеного головним спеціалістом юрисконсультом Служби у справах дітей Південноукраїнської міської ради Явтушенко Н.В., головним спеціалістом сектору захисту прав свобод та законних інтересів дітей ОСОБА_9 , дитина ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за місцем реєстрації останнього.
Зі змісту листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 18 серпня 2025 року, вбачається, що в Базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» за період з 08 листопада 2017 року по 28 серпня 2025 року, не виявлено відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином російської федерації ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно відповіді Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 28 серпня 2025 року, за обліками територіальних органів та підрозділів ДМС та за даними підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС інформація стосовно документування в Україні громадянки російської федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.
Згідно з частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).
Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою 
або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України).
Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.
Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
Вказане відповідає висновками Верховного Суду у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17, від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17, від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17, від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 183/7128/23, від 11 листопада 24 року в справі № 229/4416/21.
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішні переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи, що заявник належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надав, зокрема не довів відсутність відомостей про дійсне місце перебування ОСОБА_7 і неможливість отримання цих відомостей, а суд таких доказів у порядку частини другої статті 294 ЦПК України не встановив, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.
Суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 є громадянкою Російської Федерації, постійно проживала у м. Брянську Російської Федерації, неповнолітній син заявника ним вилучався у ОСОБА_7 у м. Брянську Російської Федерації, а будь – які докази про те, що остання перебувала, проживала на території України та взагалі перетинала державний кордон України, матеріали справи не містять. 
Помилковими є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, не прийняття до уваги відсутність протягом року відомостей про місце перебування ОСОБА_7 , неможливість встановити місце знаходження останньої, що на думку заявника є підставою для визнання особи безвісно відсутньою.
Сам по собі факт втрати зв`язку заявника із ОСОБА_7 і фактична відсутність у заявника відомостей про її місце перебування не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою. 
Посилання заявника в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду викладені у постановах № 225/882/17 від 22 листопада 2018 року, № 225/2576/17 від 29 серпня 2019 року, є помилковими, оскільки у наведених заявником справах суди зробили висновки по суті вирішення справ за фактичних обставин, які є відмінними від фактичних обставин у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та висновки суду першої інстанції не спростовують, а матеріали справи не містять жодної інформації з якої фактично можна було б встановити предмет доказування по цій справі.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Скоробогатьком Володимиром Юрійовичем, залишити без задоволення, а рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 березня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 01.06.2026 р.