Справа №577/7158/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1901/26 	
Категорія - 47 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Петен Я.Л. (суддя-доповідач), суддів: Замченко А.О., Худика А.М.,
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
у присутності:
представника Державної казначейської служби України Кравченко Наталії Миколаївни
представника Сумської обласної прокуратури Провозіна Олега Івановича 
представника Головного управління Національної поліції в Сумській області Грищенко Валерії Леонідівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ковалюхом Василем Миколайовичем,
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року, ухваленого у складі судді Потій Н.В. у м. Конотопі Сумської області, повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Сумська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Сумській області, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути з Державного бюджету України з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в безспірному порядку на її користь моральну шкоду в сумі 450000 грн, заподіяну їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 310 КК України, а також стягнути з відповідача витрати на оплату правничої допомоги в сумі 3000 грн.
Свої вимоги мотивувала тим, що 06 жовтня 2020 року їй вручили повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 309 КК України. 
Вироком Конотопського міськрайонного суду від 18 вересня 2023 року ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 310 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. ОСОБА_1 визнано винною за ч. 2 ст. 309 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 34 000 грн. 
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21 травня 2025 року вказаний вирок суду залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 серпня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Таким чином ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 06 жовтня 2020 року по 21 травня 2025 року, тобто 55 місяців 15 днів. Під час досудового розслідування та розгляду справи був проведений обшук, допитані в якості свідків її знайомі. Остання тривалий час змушена була з`являтися у судові засідання та переносити стреси і хвилювання, доводячи свою невинуватість. Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 8000 грн з 01 січня 2025 року, зазначає про мінімальний розмір відшкодування їй моральної шкоди, який становить 443870 грн, виходячи з такого розрахунку: 55 місяців х 8000 = 440000 грн; 15 днів х 258 грн (розмір компенсації моральної шкоди за 1 день перебування під слідством та судом 8000 : 30) = 3870 грн. Зазначає, що внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження вона перебувала у нервовому напруженні та перенесла стрес. Незаконними діями працівників поліції їй заподіяна моральна шкода, що виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні відносин з оточуючими людьми. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, і виходячи із мінімального розміру моральної шкоди, гарантованого законом, а також засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди визначає в сумі 450000 грн. На обґрунтування заявлених вимог посилається на норми ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», практику Верховного Суду, а також рішення ЄСПЛ у справі «Шульгін проти України». 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , в порядку ст. 208 КПК України, не затримувалася, в ході досудового розслідування запобіжний захід їй не обирався, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, особисті речі не вилучалися. Кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 розпочалось і тривало одночасно за декількома правопорушеннями, вчиненими у сукупності, про що свідчить одночасне повідомлення їй 19 листопада 2020 року про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310 та ч. 2 ст. 309 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень. Відтак у ОСОБА_1 виник обов`язок з`являтись до слідчого та суду. За встановлених обставин, саме по собі виправдання ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 310 КК України, не свідчить про наявність підстав для відшкодування їй державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Суд відзначив, що обставини цієї справи кардинально відрізняються від справи «Шульгін проти України». Вмотивував, що належним відповідачем у такій категорії справ є держава. 

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,   ОСОБА_1 , діючи через свого представника, адвоката Ковалюха В.М., 11 березня 2026 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновок суду першої інстанції суперечить нормам статей 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», а будь-яких застережень, що така шкода не відшкодовується у випадку виправдання особи за одним обвинуваченням і засудження за іншим, в Законі не передбачено. Вказує, що позивачем доведені всі необхідні елементи для застосування норм Закону, зокрема такі як: пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, якого позивач не скоювала; виправдання у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою; наявність моральної шкоди. 
Зазначає, що органам досудового розслідування не надано право обвинувачувати громадян у вчиненні злочину, якого вони не вчиняли, за наявності обвинувачення у вчиненні іншого злочину. Вказує, що в Законі чітко зазначено, що право на відшкодування моральної шкоди виникає за кожен місяць перебування під слідством чи судом незалежно від затримання особи чи перебування її під вартою.
Також зазначає, що судом не вмотивовано рішення стосовно незастосування правових позицій Верховного Суду щодо визначення Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімального розміру моральної шкоди, гарантованого державою, у той час як максимальний розмір такої шкоди вказаним Законом не обмежений. 

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не прибула, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Від її представника, адвоката Ковалюха В.М. надійшла заява, в якій він просить проводити засідання без його участі та без участі позивача, доводи апеляційної скарги підтримав і просив її задовольнити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

02 квітня 2026 року від Сумської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення, відповідно до змісту яких прокуратура заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, а позивач не є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки не відбулося її повної реабілітації.
Зазначає, що ОСОБА_1 було повідомлено про підозру 19 листопада 2020 року у вчиненні декількох правопорушень одночасно - за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 309 КК України. Тобто кримінальне переслідування щодо позивача розпочалося і тривало одночасно за декількома правопорушеннями, вчиненими у сукупності, внаслідок яких у неї виник обов`язок з`являтися до слідчого та суду.
Виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України з одночасним визнанням її винною за іншим кримінальним правопорушенням не свідчить про незаконність притягнення її до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди, оскільки будучи фактично притягнутою до кримінальної відповідальності за іншим кримінальним правопорушенням, позивач не була повністю реабілітована.
Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у неї душевних страждань, які полягали у перенесеному стресі і хвилюваннях від проведеного обшуку, необхідності з`являтись у судові засідання, а також допиту як свідків її знайомих. 
Зазначає, що жодних доказів порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми, позивачем не надано, а окрім тез, вказаних у позовній заяві, будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність фактів, що обґрунтовують позовні вимоги, не надано. 
Вважає висновки суду першої інстанції правильними. Також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обсягу та змісту наданих послуг адвоката, реальності, необхідності та розумності витрат на правову допомогу.
На підставі викладеного, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

03 квітня 2026 року від Головного управління Національної поліції в Сумській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому управління заперечує проти апеляційної скарги, вважає апеляційні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 
Звертає увагу, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» чітко виокремлює випадки відшкодування такої шкоди. Згідно змісту і висновків судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, жоден із судів не встановив факту незаконності в діях органів досудового розслідування, прокуратури чи суду під час притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності. Крім того, суд першої інстанції лише змінив кваліфікацію щодо дій ОСОБА_1 , залишивши притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 309 КК України та виніс обвинувальний вирок суду, що виключає відшкодування моральної шкоди.
Вказує, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження понесеного нею фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Зазначає, що посилання позивача на обставини справи «Шульгін проти України» не є релевантним до справи за позовом ОСОБА_1 у зв`язку із різним предметом спору, а тому воно не може бути застосоване у цій справі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні.
У судовому засіданні апеляційного суду представник Сумської обласної прокуратури заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, підтримав доводи, викладені у письмових поясненнях. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник Головного управління Національної поліції в Сумській області заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 42020201170000176 від 20 серпня 2020 року, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: - за ч. 2 ст. 310 КК України, тобто у незаконному посіві та незаконному вирощуванні конопель особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК України в кількості п`ятдесят і більше рослин; - за ч. 2 ст. 309 КК України, тобто у незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні наркотичних засобів, без мети збуту, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах (а.с. 34 б).
Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 310 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. Одночасно ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн (а.с. 5-9, 64-71).
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21 травня 2025 року вказаний вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 10 – 13).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 серпня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв захисник Ковалюх В.М., на ухвалу Сумського апеляційного суду від 21 травня 2025 року (а.с. 14-17).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
У статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини 5 статті 9, частини 6 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У частинах 1, 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини 3 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до положень статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в порядку ст. 208 КПК України не затримувалася, в ході досудового розслідування запобіжний захід їй не обирався, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, особисті речі не вилучалися. Кримінальне переслідування щодо позивача розпочалось і тривало одночасно за декількома правопорушеннями, вчиненими у сукупності, про що свідчить, повідомлення їй 19 листопада 2020 року підозри у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 309 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень. Відтак у ОСОБА_1 виник обов`язок з`являтись до слідчого та суду. 
Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 вересня 2023 року ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 310 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. Одночасно ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.
Відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 96 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. 
За встановлених обставин справи та вимог закону, право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних процесуальних дій правоохоронних органів, що обмежують права громадянина, виникає у випадку його повної реабілітації.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки виправдання ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 310 КК України і одночасне засудження її за ч. 2 ст. 309 КК України, не свідчить про наявність підстав для відшкодування їй державою моральної шкоди у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Враховуючи, що повної реабілітації ОСОБА_1 не відбулося, доводи апеляційної скарги щодо наявності у неї права на відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є безпідставними.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції практики Верховного Суду стосовно відсутності обмеження максимального розміру моральної шкоди. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При цьому, суд першої інстанції не оцінював заявлений позивачем до стягнення розмір моральної шкоди. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Висновки суду щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ковалюхом Василем Миколайовичем, залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року.

Головуючий -  	Я.Л. Петен	

Судді: А.О. Замченко 

А.М. Худик