ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р. Справа№ 911/1504/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Євсікова О.О. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників:
від позивача: Смаляна А. В.
від відповідача 1: Лисов Є. М.
від відповідача 2: не з`явились
від третьої особи 1: ОСОБА_1
від третьої особи 2: Круглов С. С.
від третьої особи 3: не з`явились
від третьої особи 4: не з`явились
від третьої особи 5: Шкуро Н. Ф.
від третьої особи 6: не з`явились
від третьої особи 7: Пашинський С. І.
від третьої особи 8: не з`явились
від прокуратури: Гончарова О. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальва 2012"
та Товариства з обмеженою відповідальністю "Діф-Ком Трейд"
на рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 (рішення підписане 19.09.2025)
у справі № 911/1504/24 (суддя Бабкіна В. М.)
за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишневої міської ради Бучанського району Київської області 
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальва 2012";
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Діф-Ком Трейд"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:
1. ОСОБА_1 
2.  ОСОБА_2 
3. ОСОБА_3 
4.  ОСОБА_4 
5.  ОСОБА_5 
6.  ОСОБА_6 
7.  ОСОБА_7 
за участю третьої особи (8), яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Колективного житлово-комунального підприємства "Ріолтон" 
про витребування майна

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст і підстави позовних вимог

У червні 2024 року Керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області звернувся до господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Вишневої міської ради Бучанського району Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальва 2012" (відповідач 1, ТОВ "Мальва 2012") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Діф-Ком Трейд" (відповідач 2, ТОВ "Діф-Ком Трейд") , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Колективного житлово-комунального підприємства "Ріолтон" (далі - третя особа 8, КЖКП "Ріолтон") про витребування майна (з урахуванням уточнення позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що гуртожиток, розташований в АДРЕСА_1 , був збудований за рахунок державних коштів, є державною власністю, яка підлягала передачі органу місцевого самоврядування на підставі Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", проте вибула із володіння держави без її волі з порушенням вимог законодавства, тому прокурор просив витребувати спірне майно з незаконного володіння недобросовісних набувачів (ТОВ "Мальва 2012", ТОВ "Діф-Ком Трейд") на корить Вишневої міської територіальної громади в особі Вишневої міської ради Бучанського району Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.06.2024, зокрема, залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Колективне житлово-комунальне підприємство "Ріолтон".

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.07.2024, зокрема, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Діф-Ком Трейд". Залучено до участі у цій справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Короткий зміст судового рішення та мотиви його ухвалення

Рішенням господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі №911/1504/24 позовні вимоги задоволено повністю.
Витребувано на користь Вишневої міської територіальної громади в особі Вишневої міської ради Бучанського району Київської області наступні об`єкти нерухомого майна, які раніше були зареєстровані як гуртожиток загальною площею 907,9 кв. м, розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, м. Вишневе, АДРЕСА_1, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 35888032224, а саме:
- будинок, житловий будинок квартирного типу (гуртожиток), загальною площею 817,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 2856871032080 - з незаконного володіння ТОВ "Мальва 2012";
- приміщення (група приміщень), загальною площею 90,1 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, приміщення (група приміщень) 1, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 2856867732080 - з незаконного володіння ТОВ "Діф-Ком Трейд".
Стягнуто з ТОВ "Мальва 2012" на користь Київської обласної прокуратури 2 727 грн 50 коп. судового збору.
Стягнуто з ТОВ "Діф-Ком Трейд" на користь Київської обласної прокуратури 300 грн 50 коп. судового збору.

Суд мотивував рішення доведеністю права власності територіальної громади в особі позивача на витребуване майно, що безпідставно перебуває у відповідачів та утримується ними. Разом з тим, ТОВ "Діф-Ком Трейд" не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що він є добросовісним набувачем частини приміщень спірної будівлі гуртожитку. Також, за висновком суду, позовна даність у даній справі не пропущена, оскільки переривалася у зв`язку з поданням позову у справі № 911/152/18, у якій судами обставин пропуску позовної давності встановлено не було.

Короткий зміст апеляційних скарг. Доводи інших учасників справи 

ТОВ "Мальва 2012" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі № 911/1504/24.

В апеляційній скарзі ТОВ "Мальва 2012" просить скасувати зазначене судове рішення в частині, що стосується ТОВ "Мальва 2012" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій справі до ТОВ "Мальва 2012".

Підставою для скасування судового рішення ТОВ "Мальва 2012" зазначає, що рішення ухвалено без з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, та на підставі недоведених обставин. Суд надав неправильну правову оцінку встановленим обставинам і наданим доказам, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. 

Доводи апеляційної скарги ТОВ "Мальва 2012" зводяться до такого:
позов не містить підстав для представництва прокуратурою інтересів Вишневої міської ради у даній справі;
суд першої інстанції не застосував до спірних відносин частину шосту статті 164 ГПК України та Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача", який має зворотню силу в часі, не залишив позов прокуратури без руху, не зобов`язав провести експертно-грошову оцінку нерухомого майна;
суд першої інстанції не залучив до участі у справі третіх осіб, чиї права та інтереси були прошені цим рішенням (Фонд державного майна України та Кабінет Міністрів України), що є самостійною підставою для скасування рішення суду;
спірні гуртожитки не належали до державної форми власності;
питання добросовісності / недобросовісності набувача може бути вирішене лише за наслідками розгляду судом, а не на стадії відкриття провадження та підготовчого судового засідання;
суд першої інстанції здійснив неправильну оцінку фактичні обставини справи;
суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

До Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі № 911/1504/24 звернулось також ТОВ "Діф-Ком Трейд".

В апеляційній скарзі ТОВ "Діф-Ком Трейд" просить скасувати зазначене судове рішення в частині, що стосується ТОВ "Діф-Ком Трейд" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ТОВ "Діф-Ком Трейд".

Доводи апеляційної скарги ТОВ "Діф-Ком Трейд" зводяться до такого:
ТОВ "Діф-Ком Трейд" є добросовісним набувачем нерухомого майна, придбаного за відплатним договором купівлі-продажу від 11.06.2024;
на час укладення зазначеного договору купівлі-продажу не існувало жодних заборон, арештів, судових справ, які стосувалися спірного майна;
у прокуратури відсутні підстави для представництва інтересів Вишневої міської територіальної громади.
з моменту набуття ТОВ "Мальва 2012" права власності на гуртожиток минуло більше 10 років.

Бучанська обласна прокуратура, Вишнева міська рада Бучанського району Київської області та ОСОБА_2 у своїх відзивах на апеляційні скарги ТОВ "Мальва 2012" та ТОВ "Діф-Ком Трейд" просять залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Процедура апеляційного провадження 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Демидової А. М., Владимиренко С. В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Мальва 2012" на рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі № 911/1504/24 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 03.12.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Демидової А. М., Владимиренко С.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Діф-Ком Трейд" на рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі № 911/1504/24 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 03.12.2025.

Судове засідання, призначене на 03.12.2025 не відбулось з технічних причин.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 розгляд справи призначено на 14.01.2026 та продовжено строк її розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 заявою Бучанської окружної прокуратури Київської області замінено Києво-Святошинську окружну прокуратуру Київської області у справі № 911/1504/24 процесуальним правонаступником - Бучанською окружною прокуратурою Київської області (код ЄДРПОУ 0290999624).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 розгляд справи відкладено на 25.02.2026.

Склад суду змінено відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.03.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 розгляд справи відкладено на 26.03.2026.

У судовому засіданні 26.03.2026 протокольно оголошено перерву у розгляді справи до 23.04.2026.

Присутній у судовому засіданні 23.04.2026 представник ТОВ "Мальва 2012" просив задовольнити апеляційну скаргу ТОВ "Мальва 2012".

Присутні у судовому засіданні 23.04.2026 представники позивача, прокуратури, ОСОБА_2 (третьої особи 2) та ОСОБА_1 (третя особа 1), Шкуро Н. Ф. (третя особа 5), Пашинський С. І. (третя особа 7) просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ТОВ "Діф-Ком Трейд", ОСОБА_3 (третя особа 3), ОСОБА_4 (третя особа 4), ОСОБА_6 (третя особа 6) в судове засідання своїх представників не направили.

Враховуючи те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційних скарг по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

Обставини справи

Києво-Святошинською окружною прокуратурою Київської області було виявлено порушення законодавства при незаконному заволодінні, без будь-яких правових підстав, безоплатно, триповерховою будівлею гуртожитку загальною площею 907,9 кв.м, 1963 року будівництва, розташованою по АДРЕСА_1.

Так, спірний гуртожиток був збудований Трестом "Полессксельстой", який належав до державної форми власності, а своє фінансування отримував з державних фондів. Первинну інвентаризацію щодо спірного гуртожитку проведено за замовленням Виробничо-будівельної бази Київського Облколгоспбуду 25.01.1964, згідно листа КП "БТІ Києво-Святошинського району Київської області" № 900 від 11.07.2016.

Відповідно до наказу Київського обласного кооперативно-державного об`єднання "Київоблагробуд" від 24.03.1986 № 31 було здійснено передачу житлово-комунального відділу як відособленого підрозділу з правом юридичної особи, у складі майна якої знаходився й спірний гуртожиток, з балансу Тресту "Полессксельстрой" на баланс Тресту "Агропромбудіндустрія".

Актом комісії про приймання-передачу житлового фонду від 14.09.1986 гуртожиток було передано з балансу Треста "Полессксельстрой" на баланс Тресту "Агропромбудіндустрія", який, у подальшому, в особі Житлово-комунального відділу здійснив технічну інвентаризацію, що підтверджується копіями технічних паспортів, наданими до матеріалів справи.

Трестом "Агропромбудіндустрія" 26.05.1986 було затверджено Положення про житлово-комунальний відділ тресту "Агропромбудіндустрія" (далі - ЖКВ Тресту), який був юридичною особою із самостійним балансом, основними та оборотними засобами. Також Положенням було передбачено, що ЖКВ Тресту діє на підставі Положення про соціалістичне державне підприємство, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 04.10.1965 за № 731.

Згідно наказу Київоблагробуду № 12 від 18.02.1991 розпочалась ліквідація Тресту "Агропромбудіндустрія", а згідно наказу Київоблагробуду № 11 від 22.02.1991 розпочалась ліквідація ЖКВ Тресту "Агропромбудіндустрія" та було створено об`єднання орендно-кооперативних підприємств "Агропромбудіндустрія" (далі - ООКП "Агропромбудіндустрія"). У подальшому, згідно наказу № 1 від 25.04.1991 ООКП "Агропромбудіндустрія" було створено у своєму складі Житлово-комунальний відділ (ЖКВ) без статусу юридичної особи, керівником якого було призначено ОСОБА_8 , який в цей же час був керівником ЖКВ Тресту "Агропромбудіндустрія".

Наказом ООКП "Агропромбудіндустрія" № 27 від 18.10.1994 було ліквідовано ЖКВ ООКП "Агропромбудіндустрія" та на його основі створено Комунальне підприємство - житлово-комунальне підприємство "Агропромбудіндустрія" (далі - КЖКП "Агропромбудіндустрія"), директором якого став ОСОБА_9 (у подальшому назву змінено на КЖКП "Ріолтон", третя особа 8 у даній справі).

У подальшому, рішеннями судів у справах Арбітражного суду м. Києва № 11/137 та № 1/145 було встановлено, що з 1986 року Республіканське кооперативно-державне об?єднання "Украгробуд", до сфери управління якого належав Трест "Агропромбудіндустрія" разом зі своїм ЖКВ, виконувало по відношенню до зазначених організацій функції вищестоящого органу управління (згідно з п. 2.4 Положення про Украгробуд, затвердженого наказом Держагропрому УРСР від 14.02.1986 № 650).

Відповідно до Положення, затвердженого Трестом "Агропромбудіндустрія" 25.05.1986, ЖКВ діяв як юридична особа на підставі Положення про соціалістичне державне виробниче підприємство, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 731 від 04.10.1965.

Таким чином, за своїм правовим статусом ЖКВ Тресту "Агропромбудіндустрія" діяв як державне підприємство, а майно (основні фонди), у т.ч. - спірний гуртожиток, що відображалось на його самостійному балансі, складало державну власність.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 20.08.1991 № 189-р було перетворено кооперативно-державне об`єднання "Украгробуд" в добровільне об?єднання - корпорацію "Украгропромбуд", яка була наділена правом управління державним майном, закріпленим за підприємствами та організаціями, що входять до її складу.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 19-93 функції корпорації "Украгропромбуд" з управління державним майном були повторно підтверджені.

Прокурор звертав увагу на те, що за матеріалами справи Арбітражного суду м. Києва № 11/137 ЖКВ Тресту "Агропромбудіндустрія" після ліквідації Тресту "Агропромбудіндустрія" продовжував діяти як самостійна юридична особа, зокрема, користуючись печаткою та рахунком в банку. Так, Арбітражний суд м. Києва у справі №11/137 зазначав, що ЖКВ Тресту "Агропромбудіндустрія", на балансі якого відображався спірний гуртожиток, не вийшов зі складу корпорації "Украгропромбуд" після ліквідації Тресту "Агропромбудіндустрія".

З матеріалів справи слідує, що на підставі договору № 1 від 14.01.1995 ООКП "Агропромбудіндустрія" передало, а КЖКП "Агропромбудіндустрія" прийняло майно, кошти i матеріальні цінності, які знаходились на балансі ЖКВ "Агропромбудіндустрія".

Відповідно п. 4 договору від 14.01.1995 та додатку № 2 до нього було оплатно передано частину цілісного майнового комплексу, до складу якого включені адмінбудинки, котельня та гуртожитки, розташовані за адресами по вул. Святоюріївська, 20, вул. Освіти (Червоноармійська), 5, та спірний гуртожиток по АДРЕСА_1, з домовленою вартістю 1555600 карбованців.

Згідно з п. 3 Указу Президента України № 762196 від 25.08.1996 р. "Про грошову реформу в Україні" українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців на 1 гривню, що в перерахунку становить 1555,6 грн.

Пунктом 9 договору № 1 від 14.01.1995 встановлено, що дана угода складена в двох примірниках, набуває чинності з моменту її підписання між сторонами та підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації м. Києва.

Реєстрація у спосіб, передбачений п. 9 договору від 14.01.1995, не відбулась.

Так, відповідно до інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна № 45309 (И-2014) від 10.12.2014, бюро не проводило реєстрацію договору купівлі-продажу № 1 від 14.01.1995.

Реєстрація права власності за цим договором на нерухоме майно, яке розташоване у місті Києві, була проведена Київськім міським БТІ на підставі рішення суду від 25.04.2002.

Згідно листа КП КМР Київського міського БТІ від 28.02.2017 № 062/14-2356(-2017), Комунальному підприємству "Київське міське бюро технічної інвентаризації" станом на 1995 рік та до 31.12.2012 було делеговано повноваження по реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна в м. Києві. Іншим підприємствам, установам, організаціям повноваження в сфері реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна в м. Києві делеговано не було. Враховуючи вищевказане, саме в реєстрових книгах Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" міститься інформація щодо об?єктів нерухомого майна, зареєстрованих на праві власності в м Києві (до 31.12.2012), в тому числі станом на 1995 рік.

Водночас, спірний гуртожиток знаходився на той час у Києво-Святошинському районі Київської області, тому договір № 1 від 14.01.1995 та додатки до нього мали б реєструватись в Києво-Святошинському районі Київської області.

Згідно листа КП "БТІ Києво-Святошинської районної ради" № 785 від 27.11.2014, у відповідності до матеріалів інвентаризаційних справ вищезазначених об?єктів нерухомості, а також станом на 31.12.2012 інформація щодо реєстрації договору № 1 від 14.01.1995 та додатків до нього відсутня.

Рішенням Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 28.03.2002 № 22/37 "Про реєстрацію гуртожитків "Агропромбудіндустрія"" було надано дозвіл КЖКП "Агропромбудіндустрія" використовувати для проживання як гуртожитки для одиноких по вул. Святоюріївська, 20, по вул. Червоноармійська, 5 та спірний гуртожиток по АДРЕСА_1. Також зобов?язано КЖКП "Агропромбудіндустрія" використовувати гуртожитки суворо за призначенням згідно з "Положенням про гуртожитки" від 03.06.1986 № 208.

Також Виконавчим комітетом Вишневої міської ради було прийнято рішення від 30.07.2007 № 68/15 про надання дозволу на оформлення права колективної власності та, у подальшому, КЖКП "Агропромбудіндустрія" було видано свідоцтва про право власності на гуртожитки, як нежитлові будівлі: від 07.08.2007 на гуртожиток за адресою по вул. Святоюріївська, 20; від 09.08.2007 на гуртожиток за адресою по вул. Освіти (Червоноармійська), 5; та 07.08.2007 на спірний гуртожиток за адресою по АДРЕСА_1.

Протоколом № 09/10 загальних зборів засновників КЖКП "Агропромбудіндустрія" від 09.10.2012 були створені ТОВ "Конвалія 2012", ТОВ "Черемшина 2012", ТОВ "Мальва 2012" та сформовано їх статутні капітали: ТОВ "Конвалія 2012" - нежитлова будівля гуртожитку № 1, загальною площею 4132,8 кв.м за адресою по вул. Святоюріївська, 20; ТОВ "Черемшина 2012" - нежитлова будівля гуртожитку № 2 загальною площею 5 811, 0 кв. м за адресою по вул. Червоноармійська, 5; ТОВ "Мальва 2012" - нежитлова будівля гуртожитку № 3, загальною площею 907, 9 кв. м за адресою по АДРЕСА_1.

Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції на вищевказані гуртожитки були видані свідоцтва про право власності, зокрема, свідоцтво серія та номер САС 901413 від 06.04.2013 - ТОВ "Мальва 2012" на спірний гуртожиток.

Відомості про реєстрацію за ТОВ "Мальва 2012" права власності на підставі вказаного свідоцтва, серія САС № 901413 від 06.04.2013, як нежитлової будівлі - гуртожитку № 3 загальною плошею 907,9 кв.м за адресою по АДРЕСА_1, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за рішенням державного реєстратора, індексний № 1442942 від 06.04.2013, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 35888032224 (розділ закрито на підставі рішення державного реєстратора, індексний № 70973754 від 29.12.2023).

03.10.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни про те, що спірний гуртожиток є об?єктом житлової нерухомості.

У подальшому, було змінено реєстраційні дані на підставі висновку щодо технічної можливості виділу об?єкта нерухомого майна від 20.11.2023 б/н, складеного ТОВ "Тоскор".

До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.12.2023 внесено відомості про реєстрацію (поділ спірного нерухомого майна) за ТОВ "Мальва 2012", а саме:
житлового будинку квартирного типу (гуртожиток) за адресою по АДРЕСА_1, загальною площею 817 кв. м, рішення про реєстрацію індексний № 70973754 від 29.12.2023, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2856871032080;
"приміщення (група приміщень) 1" за адресою по АДРЕСА_1, загальною площею 88,6 кв. м, рішення про реєстрацію індексний № 70973671 від 29.12.2023 р., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2856867732080.

Рішенням ХХ сесії Вишневої міськради VII скликання від 27.07.2017 № 1-01/XXII7-7 "Про скасування рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради від 30.07.2007 №68/15 "Про оформлення права колективної власності на нерухоме майно за адресою: м. Вишневе по вул. Святоюріївська, 20, вул. Червоноармійська, 5, АДРЕСА_1" скасовано вказане рішення Виконавчого комітету Вишневої міської ради; вирішено доручити Виконавчому комітету Вишневої міської ради звернутися до ТОВ "Черемшина 2012", ТОВ "Конвалія 2012", ТОВ "Мальва 2012" з пропозицією щодо передачі гуртожитків за адресами у м. Вишневе по вул. Святоюріївська, 20, вул. Освіти (Червоноармійська), 5, АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади, відповідно до вимог чинного законодавства України.

На підставі зазначеного рішення, зокрема, на адресу ТОВ "Мальва 2012" було направлено лист від 11.08.2017 № 3/02-1844, який було отримано товариством, із проханням розглянути питання щодо передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Вишневе, відповіді на який надано не було.

Рішенням Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12.10.2017 № 1-01/XXIV-2 "Про скасування рішення Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 28.03.2002 № 22/37 "Про реєстрацію гуртожитків КЖКП "Агропромбудіндустрія"" було скасовано рішення Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 28.03.2002 № 22/37 "Про реєстрацію гуртожитків КЖКП "Агропромбудіндустрія".

Ha XXVII сесії Вишневої міськради VII скликання було прийнято рішення від 15.02.2018 № 1-01/XXVII-7 "Про відсутність заперечень щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Вишневе гуртожитків, що знаходяться, за адресами: вул. Освіти (Червоноармійська), 5, вул. Святоюріївська, 20, АДРЕСА_1".

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.

Разом із тим у статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 ГПК).

З огляду на положення статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

За змістом частин 1, 2 статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Як зазначалося вище, прокурор звернувся до суду з позовом у даній справі в інтересах держави в особі Вишневої міської ради як представницького органу, який діє від імені та в інтересах територіальної громади м. Вишневе, та обрав такий спосіб захисту порушеного права як витребування майна (приміщень гуртожитку) з незаконного володіння недобросовісних набувачів (відповідачів) на користь Вишневої міської територіальної громади.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Також слід відзначити, що процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У даному випадку підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Вишневої міської ради є нездійснення останньою повноважень щодо звернення до суду за захистом порушеного права. Сам факт не звернення до суду Вишневою міською радою з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та відповідно, дав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що вказаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Водночас, як зазначалося вище, з метою з`ясування стану вжиття Вишневою міською радою заходів щодо реального поновлення права комунальної власності Вишневої територіальної громади на спірний гуртожиток, прокуратурою направлявся лист в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 04.10.2023 № 55-6995вих-23, на який Вишневою міською радою надано відповідь від 16.10.2023 р. № 3102-3372, однак належних дій на захист територіальної громади з викладених питань Вишневою міською радою вжито не було. Тому надалі прокуратурою у порядку, визначеному ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", було направлено повідомлення від 25.12.2023 № 55-8889вих-23 про підготовку і направлення даної позовної заяви, відповідь на яке не надано.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що прокурор у даній справі навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив належного позивача, а також дотримався порядку його повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Щодо спірних правовідносин суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Водночас, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває права володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Натомість недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).

Слід зазначити, що державний житловий фонд, у тому числі - жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до законодавства України будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих рад у порядку і в строки, що визначаються Кабінетом Міністрів України (статті 4, 5 Житлового кодексу України).

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об?єктів житлового фонду, до складу яких згідно з вимогами статей 4-6 Житлового кодексу Української РСР також відносяться гуртожитки.

Отже, вищезазначені вимоги закону виключають можливість приватизації гуртожитків у складі цілісного майнового комплексу.

Водночас, гуртожитки не могли бути включені до єдиних цілісних майнових комплексів та бути приватизованими, оскільки це було заборонено законом, тому що гуртожитки не входили до виробничого процесу.

Згідно з п.п. 41, 42 Методики оцінки вартості об?єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993 р. № 717, вартість майна цілісного майнового комплексу, зокрема, зменшується на вартість майна державного житлового фонду, що приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також вартість об?єктів, що не підлягають приватизації.

Статтею 127 Житлового кодексу України передбачено, що під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Як було зазначено вище, відповідно до ст.ст. 4-6 цього Кодексу гуртожитки відносяться до об?єктів державного житлового фонду, а відтак, згідно з вимогами ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин), приватизації не підлягають.

Таким чином, приватизації спірного гуртожитку не проводилось.

Поряд з цим, правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, регулює Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей) (частина 3 статті 1 зазначеного Закону).

Водночас, дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (частина 4 статті 1 зазначеного Закону).

Отже, у розумінні наведених вище положень законодавства, всі гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, мають бути передані у власність територіальних громад, за винятком тих, які перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ), та які побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти.

Забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", здійснюється з дотриманням підходів, за якими, зокрема, всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад у порядку, визначеному законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (у редакції, чинній на момент відчуження спірного гуртожитку від КЖКП "Агропромбудіндустрія" до ТОВ "Мальва 2012") з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, було встановлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом строку реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше шести років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб.

У подальшому до пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" було внесено зміни, відповідно до яких з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права. Органам місцевого самоврядування під час дії зазначеного мораторію доручено вжити заходів до видачі власниками гуртожитків ордерів усім мешканцям гуртожитків, яких на визначених цим Законом правових підставах було вселено в гуртожиток і які фактично проживають у гуртожитку більше п`яти років, які не отримали ордери (або у яких ордери було вилучено) з незалежних від них причин.

Слід зазначити, що згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

При вирішенні у даній справі питання щодо правового статусу спірного майна та наявності підстав для його витребування на користь територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування, за наслідком дослідження сукупності долучених до матеріалів справи доказів, встановлено такі обставини:
- спірний гуртожиток був збудований Трестом "Полессксельстрой" та перебував на балансі ЖКВ Тресту "Полессксельстрой" Міністерства сільського будівництва УРСР, який належав до державної форми власності, а своє фінансування отримував з державних фондів;
- Трест "Полессксельстрой" здійснював будівництво житлового фонду, освітнього, виробничого та іншого будівництва, що відповідає нормам законодавства, зокрема, спірного гуртожитку, який не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, який підлягає приватизації, оскільки не виконував виробничих функцій та не входив до завершеного циклу виробництва;
- відповідно до наказу Київського обласного кооперативно-державного об`єднання "Київоблагробуд" від 24.03.1986 № 31 було здійснено передачу його Житлово-комунального відділу як відособленого підрозділу з правом юридичної особи, у складі майна якої знаходився спірний гуртожиток, з балансу Тресту "Полессксельстрой" на баланс Тресту "Агропромбудіндустрія", який був наділений правами юридичної особи, самостійним балансом, основними та оборотними коштами, і в подальшому здійснив технічну інвентаризацію спірного гуртожитку;
- Трест "Агропромбудіндустрія" відповідно до наказу об`єднання "Київоблагробуд" від 18.02.1991 № 12 про ліквідацію Тресту видав наказ від 21.02.1991 № 05-к, згідно з яким майно ліквідованого тресту передано новоутвореному ООКП "Агропромбудіндустрія";
- у складі ООКП "Агропромбудіндустрія" (наказ від 25.04.1991 р. № 1) було створено Житлово-комунальний відділ без статусу юридичної особи, який згідно з наказом ООКП "Агропромбудіндустрія" від 18.10.1994 № 27 був ліквідований, а на його базі створено Колективне житлово-комунальне підприємство (КЖКП) "Агропромбудіндустрія";
- 14.01.1995 на підставі договору № 1 між ООКП "Агропромбудіндустрія" та КЖКП "Агропромбудіндустрія" останнє придбало майно, до якого, як частина оплатно переданого цілісного майнового комплексу, увійшов спірний гуртожиток;
- договір від 14.01.1995 № 1 було визнано недійсним у судовому порядку рішенням Арбітражного суду міста Києва від 11.01.1996 у справі № 11/137, залишеним без змін постановою про перевірку рішення в порядку нагляду Арбітражного суду міста Києва від 06.05.1996, оскільки цей договір укладено з порушенням законодавства і встановленого порядку щодо відчуження державного майна;
- у сукупності з обставинами визнання договору від 14.05.1995 № 1 (за яким спірний гуртожиток перейшов до КЖКП "Агропромбудіндустрія") недійсним та встановленим у справах Арбітражного суду міста Києва № 11/137 та № 1/145 фактом того, що спірне майно було і залишалося державною власністю, оформлення за КЖКП "Агропромбудіндустрія" права власності на нього у 2007 році на підставі рішення виконавчого комітету, яке в подальшому було скасовано рішенням Вишневої міської ради, суперечило нормам чинного на той час законодавства;
- оскільки спірний гуртожиток був побудований за державні кошти, перебував у державній власності та належав Корпорації "Украгропромбуд" на праві повного господарського відання, то відповідно до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" він підлягав передачі у власність територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування;
- наразі Корпорації "Украгропромбуд" як суб`єкта управління державною власністю не існує, а документи, які б підтверджували перехід спірного гуртожитку у відання інших державних підприємств, установ, відомств чи міністерств, у матеріалах справи відсутні, проте спірний гуртожиток не виходив з державної власності та за своїм статусом залишився державним житловим фондом;
- законом не передбачено залишення, переходу чи набуття права власності на спірний гуртожиток будь-якими суб`єктами, окрім як територіальною громадою в особі Вишневої міської ради, оскільки законодавством України обумовлено безальтернативний перехід права власності на спірний гуртожиток саме до позивача;
- відповідно, КЖКП "Агропромбудіндустрія" незаконно заволоділо спірним гуртожитком, та, в подальшому, відповідно до протоколу загальних зборів засновників КЖКП "Агропромбудіндустрія" від 09.10.2012, створило ТОВ "Мальва 2012", статутний капітал якого було сформовано шляхом відокремлення від КЖКП "Агропромбудіндустрія" спірної будівлі гуртожитку;
- фактичне відчуження спірного гуртожитку від КЖКП "Агропромбудіндустрія" до ТОВ "Мальва 2012" та подальше відчуження останнім частини спірного майна на користь ТОВ "Діф-Ком Трейд" здійснено з порушенням законодавства, у тому числі - положень пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", згідно з якими було введено мораторій на відчуження у будь-який спосіб на користь фізичних чи юридичних осіб гуртожитків, які будувалися за державні кошти, до яких, за встановлених у справі обставин, належить і спірний гуртожиток.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив факт незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння ТОВ "Мальва 2012" (та, в подальшому, ТОВ "Діф-Ком Трейд" щодо частини приміщень гуртожитку) майном, право на яке належить територіальній громаді в особі органу місцевого самоврядування, а прокуратурою та позивачем у даній справі належними і допустимими доказами доведено обставини, що свідчать про наявність правових підстав для витребування на користь Вишневої міської територіальної громади в особі Вишневої міської ради з незаконного володіння ТОВ "Мальва 2012" та ТОВ "Діф-Ком Трейд" спірних приміщень будівлі гуртожитку.

Щодо доводів ТОВ "Діф-Ком Трейд" про добросовісність набуття ним права на частину приміщень гуртожитку, слід зазначити таке.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц зроблений висновок про те, що підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

Прокурор наголошував на тому, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містились і містяться записи про накладення арештів на спірне нерухоме майно у ході досудового розслідування у кримінальних провадженнях.

Зазначену обставину ТОВ "Діф-Ком Трейд" не спростовано.

Окрім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень у відкритому доступі міститься низка судових рішень, постановлених щодо спірного майна, що свідчить про наявність судових спорів стосовно останнього.

Водночас, з п. 1.2 договору купівлі-продажу від 11.06.2024, укладеного між ТОВ "Мальва 2012" та ТОВ "Діф-Ком Трейд", вбачається, що продавець підтвердив своє право власності витягом з Державного реєстру речових прав. Між тим, вказаний витяг з Державного реєстру речових прав не є правовстановлюючим документом, яким підтверджується право власності на нерухоме майно.

Таким чином, ТОВ "Діф-Ком Трейд" не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що він є добросовісним набувачем частини приміщень спірної будівлі гуртожитку.

Щодо доводів ТОВ "Мальва 2012" про незастосування судом першої інстанції до спірних відносин частини шостої статті 164 ГПК України та Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача", колегія зазначає таке.

Як унормовано у пункті 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №4292-ІХ, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Статтею ж 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц констатовано, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

Слід зауважити, що положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

При цьому у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві. Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Схожі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.01.2026 у справі № 354/160/25, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, на які серед іншого посилається Прокурор у поданій касаційній скарзі.

Оскільки прокурор пред`явив позов про витребування нерухомого майна у недобросовісних набувачів, приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини шостої статті 164 (на яку посилається ТОВ "Мальва 2012"), а також частини четвертої статті 174 ГПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин, колегія суддів відхиляє доводи ТОВ "Мальва 2012" про необхідність залишення позову без руху.

Щодо належності обраного прокурором способу захисту та необхідності залучення органів державної влади до участі у справі як третіх осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 

Статтями 127-131 Житлового кодексу УРСР та пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети житлові будинки. 

Відповідно до ст.ст. 4-6 цього Житлового кодексу УPCP гуртожитки відносяться до об`єктів державного житлового фонду, а відтак згідно з вимогами ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизації не підлягають. 

У ст. 5 Житлового кодексу України визначається, що Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до законодавства України будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих рад у порядку і в строки, що визначаються Кабінетом Міністрів України. 

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про власність" (що діяв до 20.06.2007), державний житловий фонд є об`єктом комунальної власності, суб`єктами якої виступають органи місцевого самоврядування. 

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону (ч. 9. ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" в першій редакції від 19.06.1992). 

У разі банкрутства підприємств, зміни форми власності , злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад (абз. 2 п. 9. ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). 

Спірний гуртожиток побудовано за державні кошти, відносився до державної власності, належав корпорації "Украгропромбуд" на праві повного господарського відання, а тому відповідно до вищенаведених норм законодавства підлягав передачі у власність територіальної громади, тобто, до Вишневої міської ради. 

Чинним законодавством не передбачено залишення, переходу чи набуття права власності на спірний гуртожиток будь-якими суб`єктами, окрім як територіальною громадою в особі Вишневої міської ради. 

Окремо слід зазначити, що наразі корпорації "Украгропромбуд", як суб`єкта управління державної власністю не існує , а документи, які б підтверджували перехід спірних гуртожитків у відання інших державних підприємств, установ, відомств чи міністерств відсутні. У той же час, спірний гуртожиток не вийшов з державної власності та за своїм статусом залишився державним житловим фондом. 

Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті: 1) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (ч. 1 ст. 30); 2) керують житловим господарством, забезпечують належний технічний стан, капітальний і поточний ремонт житлового фонду, що є у віданні ради; 3) здійснюють управління житловим фондом місцевих рад (ч. 1 ст. 18); 4) здійснюють контроль за станом та експлуатацією відомчого житлового фонду. 

Таким чином, Вишнева міська рада є органом уповноваженим здійснювати контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, у тому числі відомчого, здійснювати контроль за станом та експлуатацією відомчого житлового фонду, а й відповідно спірних гуртожитків. Також, у зв`язку із фактичною відсутністю підвідомчості спірних гуртожитків державним підприємствам, установам, відомствам чи міністерствам, та у зв`язку із тим, що спірні гуртожитки заходяться на території міста Вишневе, вони фактично перейшли у відання Вишневої міської ради, яка відповідно до норм Житлового кодексу України здійснює контроль за їх використанням, схоронністю, станом та експлуатацією. 

За таких обставин, ТОВ "Мальва 2012" не доведено тієї обставини, яким саме чином судове рішення про витребування спірного нерухомого майна могло вплинути на права та обов`язки Фонду державного майна України, а також, що цей державний орган був би наділений новими правами та/або обов`язками у зв`язку з прийняттям рішення у даній справі. Так само, ТОВ "Мальва 2012" не доведено і тієї обставини, що рішення у даній справі у будь-який спосіб вплинуло на права та обов`язки Кабінету Міністрів України. 

Відтак залучення до участі у цій справі Фонду державного майна України та Кабінету Міністрів України є недоцільним. 

Щодо належності обраного способу захисту в контексті понять: "право очікування", "правомірне очікування" та "майнове право".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. 

У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" 29.11.1991 (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява від № 12742/87 й "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява № 25921/02 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "наявним майном", або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме: в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (п. 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02.03.2005 (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом". 

В іншій справі "NKM v. Hungary" від 14.05.2013, скарга № 66529/11, ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права. 

Положеннями ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; зміст права власності становлять права володіння, користування та розпорядження власником належним йому майном, які власник реалізує на власний розсуд; право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. 

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. 

Отже, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. 

Відтак, майнове право на нерухоме майно як об`єкт цивільних прав - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. 

Такого правового висновку, зокрема, дійшов Верховний Суд України у постанові від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12. 

Суд дійшов висновку, що право очікування - це право, що визнається і розглядається як право, аналогічне повноцінному праву, як "перший крок до власності", не як заміна власності, але як тотожне йому. Також суд наголошує на можливості слідування права очікування за річчю, тобто, збереження права попри зміну власника речі та, відповідно, подальшого захисту правоочікувача шляхом подання позову до третьої особи та власника. 

Також суд зазначає, що практика ЄСПЛ виробила конструкцію "legitimate expectations" (українською "правомірні очікування"). Пояснюючи сутність конструкції, ЄСПЛ зазначає про необхідність більш широкого розуміння терміну майна (possessions), зазначеного у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з яким до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше "правомірного очікування" ефективного отримання майнового права. Таким чином, ЄСПЛ зазначає, що "правомірне очікування" отримання майна може розраховувати на захист за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо сутністю вимоги особи є її майновий інтерес, то особа може вважатися такою, що має "правомірне очікування", якщо в національному праві є достатні підстави для існування такого інтересу. 

Чинним законодавством не передбачено залишення, переходу чи набуття права власності на спірний гуртожиток будь-якими суб`єктами, окрім як територіальною громадою в особі Вишневої міської ради, тобто, законодавством України вже обумовлено безальтернативний перехід права власності спірних гуртожитків саме до позивача. Таким чином, Вишнева міська рада мала "правомірне очікування" щодо набуття прав власності на спірні гуртожитки в майбутньому. 

Прокурором у даній справі подано "віндикаційний" позов. Віндикаційний позов це вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначається таке: 

В пунктах 61- 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц викладено такі ґрунтовні правові висновки:
"61. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
63. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
64. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
65. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
66. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі…".

У справі, що переглядається, на підставі сукупності наявних в матеріалах справи доказів встановлено факт незаконного заволодіння спірним гуртожитком КЖКП "Агропромбудіндустрія", а в подальшому - ТОВ "Мальва-2012". 

Право на пред`явлення позову про витребування майна, прямо передбачено ст. 400 ЦК України, яка недвозначно встановлює таке право не тільки власнику, але й особам, що мають на нього інше право, а також особам - добросовісним володільцям цього майна. 

Згідно із ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. 

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас, законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом"). Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави тощо), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець спірного майна, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

З огляду на викладене, Вишнева міська рада, у фактичному віданні якої перебуває спірний гуртожиток, а також як суб`єкт, наділений "правомірними очікуваннями" щодо набуття у майбутньому права власності на зазначений об`єкт, і, відповідно, правами на це майно, є належним позивачем у справі з огляду на обраний прокурором спосіб захисту. Зазначений спосіб захисту є належним у межах спірних правовідносин і спрямований на реальне відновлення порушеного права позивача, що і було підтверджено судом першої інстанції.

Щодо позовної давності.

ТОВ "Мальва 2012" в порядку статті 267 ЦК України заявило про застосування до вимог прокурора у даній справі наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що позовна давність за вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння для позивача і для прокурора спливла як мінімум 30.07.2010, оскільки, як заявляє позивач, що він є неволодіючим володільцем і що майно вибуло з його володіння з моменту прийняття Виконавчим комітетом рішення від 30.07.2007 № 68/15 "Про оформлення права колективної власності на нерухоме майно за адресою: вул. Святоюріївська, 20, Червоноармійська, 5, АДРЕСА_1", тобто з прийняттям рішення, яким нібито майно було відчужене з комунальної власності. 

Слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. "Існування позовної давності per se не є несумісним із Конвенцією" (рішення у справі "Фінікаріду проти Кіпра" (Phinikaridou v. Cyprus), заява № 23890/02, від 20.12.2007).

ЄСПЛ у своїх рішеннях також зазначав, що для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі обмеження цього права строками давності) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) таке обмеження має мати національне підґрунтя; 2) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду у такий спосіб чи такою мірою, щоб зводили нанівець саму сутність цього права; 3) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 4) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК і за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Наслідки спливу позовної давності визначено у статті 267 ЦК України, за змістом якої, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5).

Разом з тим, у статті 264 ЦК урегульовано питання переривання перебігу позовної давності, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1). Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина 2). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина 3).

Як встановлено судом, позовна даність за вимогами прокурора в особі органу місцевого самоврядування у даній справі не пропущена, оскільки переривалася у зв`язку з поданням позову у справі № 911/152/18, у якій судами обставин пропуску позовної давності встановлено не було.

Так, 19.02.2018 господарським судом Київської області було відкрито провадження у справі 911/152/18 за позовом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвалія 2012", Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальва 2012", Товариства з обмеженою відповідальністю "Черемшина 2012" про зобов`язання передати гуртожитки до комунальної власності територіальної громади. Серед витребуваних у зазначеній справі гуртожитків був і гуртожиток, що є предметом спору у даній справі.

Рішенням господарського суду Київської області від 17.03.2020 у справі №911/152/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 р., позов було задоволено повністю та зобов`язано відповідачів передати до комунальної власності територіальної громади міста Вишневе в особі Вишневої міськради за актами приймання-передачі гуртожитки, що знаходяться за адресами: вул. Освіти (Червоноармійська), 5 у м. Вишневе Київської області; вул. Святоюріївська, 20 у м. Вишневе Київської області; АДРЕСА_1 Київської області.

Постановою Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 911/152/18 постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 р. та рішення Господарського суду Київської області від 17.03.2020 у справі № 911/152/18 було залишено без змін.

У подальшому, в зв`язку із визнанням неконституційною норми статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (в редакції, чинній на момент розгляду справи № 911/152/18), відповідно до якої гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду, Верховний Суд, у порядку перегляду за виключними обставинами, постановою від 16.12.2022 скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 та рішення Господарського суду Київської області від 17.03.2020 у справі № 911/152/18, та ухвалив нове рішення, яким відмовив у позові Вишневій міській раді Бучанського району Київської області про зобов`язання передати гуртожитки до комунальної власності.

Поряд з цим, щодо перебігу позовної давності суд відзначає, що відповідно до пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, було продовжено на строк дії такого карантину, який було встановлено на всій території України з 12.03.2020 та відмінено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Водночас, згідно з пунктом 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.

24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в державі запроваджено воєнний стан Указом Президента № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затверджений Верховною Радою України Законом від 24 лютого 2022 року № 2102-IX), який продовжувався відповідними Указами Президента України та триває і на час розгляду даної справи.

З огляду на викладене та встановлені у даній справі обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що про порушення відповідного права, на захист якого у даній справі було подано даний позов про витребування гуртожитку, позивачу та прокурору стало відомо у зв`язку з переглядом рішення суду у справі № 911/152/18 за виключними обставинами.

Отже, строк на звернення до суду з відповідною позовною вимогою у даній справі пропущено не було, у зв`язку з чим у даному випадку відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що наведені в апеляційних скаргах доводи відповідачів про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого судового рішення та залишає апеляційні скарги відповідачів без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, судовий збір за подання апеляційних скарг в порядку статті 129 ГПК України, покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальва 2012" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діф-Ком Трейд" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 07.08.2025 у справі № 911/1504/24 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 06.05.2026. 

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді О.О. Євсіков

А.М. Демидова