Єдиний унікальний номер 317/46/26
Провадження № 2/317/412/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Качана А.В.
за участі:
секретаря судового засідання Ботушанської Є.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , територіальна громада в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Заярна М.А., до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , територіальна громада в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами.
В обґрунтування позовної заяви, представник позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача – ОСОБА_6 , він же батько відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Після його смерті відкрилась спадщина на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частка будинку з розмірі 53/100 належить співвласниці – третій особі ОСОБА_5 . 
Позивач, як спадкоємиця за законом першої черги, прийняла спадщину звернувшись з відповідного заявою до Запорізької районної державної нотаріальної контори, в зв`язку з чим була відкрита спадкова справа. 
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 теж вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька, тому що були зареєстровані зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. 
Заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали. 
Коли позивач звернулася до нотаріуса Запорізької державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на 47/100 частини житлового будинку, то з`ясувалось, що спадкова частина житлового будинку не була при житті зареєстрована на спадкодавця, тому 09.09.2025 нотаріусом Кравцовою Л.М. була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що у неї, як спадкоємиці, відсутні документи на спадкове майно. 
Просить суд, визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 .
25.02.2026 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, клопотання представника позивача адвоката Заярної М.А., про витребування доказів задоволено, витребувано із Запорізької районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи відносно ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підготовче судове засідання призначено на 19.03.2026.
10.03.2026 на виконання ухвали суду із Запорізької районної державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи у відношенні ОСОБА_6 
19.03.2026 до суду надійшла заява представника позивача про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з необхідністю подачі уточненої позовної заяви та надання додаткових доказів.
19.03.2026 підготовче судове засідання відкладено на 14.04.2026.
14.04.2026 до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, у якій представник позивача уточнила обгрунтування позовних вимог та просила суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 .
14.05.2026 уточнену позовну заяву прийнято до розгляду та підготовче судове засідання відкладено на 05.05.2026.
05.05.2026 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 , за змістом якої, відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що на частину спадщини в будинку не претендує, та отримав від позивача сорок тисяч гривень в рахунок компенсації за його частину спадщини на будинок, просив суд справу розглянути за його відсутності та позов задовольнити (а.с. 100 -103).
05.05.2026 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 у якій відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, зазначила, що на частину спадщини в будинку не претендує, оскільки отримала від позивача сорок тисяч гривень в рахунок компенсації за її частину спадщини на будинок, просила суд справу розглянути за її відсутності (а.с. 105 - 110).
05.05.2026 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_4 у якій відповідач також визнала позовні вимоги повному обсязі, зазначила, що на частину спадщини в будинку не претендує та отримала від позивача сорок тисяч гривень в рахунок компенсації за її частину спадщини на будинок, просила суд справу розглянути за її відсутності (а.с. 111 - 118).
05.05.2026 до суду надійшла заява представника позивача про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 104).
05.05.2026 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.05.2026.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, 19.05.2026 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, у заявах від 05.05.2026 просили суд розглядати справу без їх участі. 
Належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, пояснень не надав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_5 до суду не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяв, клопотань, пояснень до суду не подавала.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. 
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 26.11.1975 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , про що Миколай-Пільською сільською радою Запорізького району Запорізької області зроблений актовий запис №31, та змінила прізвище на – « ОСОБА_8 » (а.с. 9).
Відповідно до свідоцтва про народження (виданого повторно) серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_6 , мати – ОСОБА_1 (а.с. 103).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_9 , батьком якої є ОСОБА_6 , мати – ОСОБА_1 (а.с. 109).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 110).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_12 , батьком якої є ОСОБА_6 , мати – ОСОБА_1 (а.с. 115), яка відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище на « ОСОБА_14 » (а.с. 116), а після смерті ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.117) ОСОБА_15 зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 та змінила прізвище на « ОСОБА_17 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 (а.с.118)
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданим 27.04.1995 Миколай-Пільською сільською радою Запорізького району Запорізької області (а.с. 7).
Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_6 , а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є його дітьми.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі, на 47/100 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наступним.
Відповідно до Листа про надання інформації № 4973 від 15.08.2025, виданого ТОВ «ЗМБТІ», вбачається, що 53/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області 23.03.2007, серія НОМЕР_9 , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 14081281 від 30.03.2007. На інші 47/100 частин житлового будинку правовстановлюючі документи відсутні (а.с. 11).
Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14081281 від 30.03.2007 (а.с. 12) та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.03.2007 (а.с. 13) право власності 53/100 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_18 , а на інші 47/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відкрилася спадщина після померлого ОСОБА_6 , оскільки відповідно до виписки з господарського обліку наданої начальником відділу ЦНАП виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 5018 від 14.10.2024, ОСОБА_6 відповідно до запису № 36 господарського обліку був користувачем частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
З матеріалів спадкової справи № 196/2025, відкритої 29.07.2025 Запорізькою районною державною нотаріальною конторою вбачається, що спадщину, відкриту після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за законом, як спадкоємці першої черги прийняли: дружина – ОСОБА_1 , донька – ОСОБА_4 , син – ОСОБА_2 та донька – ОСОБА_3 , оскільки вони відповідно до довідки виданої Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області на час смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) були зареєстровані разом з померлим в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49 - 75), що відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року є підтвердженням прийняття спадщини.
Крім того, позивач ОСОБА_1 29.07.2025 звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після померлого чоловіка ОСОБА_6 (а.с.72 - 73).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі з такими заявами до нотаріальної контори не зверталися.
Постановою № 1168/02-31 від 09.09.2025 про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцової Л.М., позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_6 , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову частину будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за заповітом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 р. 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат», у разі неподання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні, про що, на вимогу заінтересованої особи, виносить мотивовану постанову.
Відповідно до п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Нормами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК України набрав чинності 01.01.2004, то до спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.
Таким чином на спадкові правовідносини після смерті ОСОБА_6 поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина після його смерті відкрилася до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Враховуючи те, що правовідносини по спадкуванню відкрились в 1995 році, то при розгляді справи суд керується нормами ЦК УРСР 1963 року, чинними на 1995 рік.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом.
Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом першої черги є діти, батьки та дружина спадкодавця в рівних частках кожний.
Відповідно до вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, чи він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Згідно з приписами ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент смерті спадкодавця), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Відповідно до приписів ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. відмова від спадщини на користь інших закликаних до спадкування спадкоємців допускається лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після закінчення цього строку не може бути збільшена частка у спадщині з тих підстав, що хто-небудь з спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві на підставі загальноцивільних угод-договорів купівлі-продажу, дарування, міни. Роз`яснення аналогічного змісту подано в п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17.
Оскільки спадкоємці першої черги: дружина – ОСОБА_1 , донька – ОСОБА_4 , син – ОСОБА_2 та донька – ОСОБА_3 , відповідно до довідки виданої Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області на час смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) були зареєстровані разом з померлим в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що вони вступили в управління чи володіння спадковим майном і відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийняли спадщину.
Відповідно до статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.
Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц.
Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається: «При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок».
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Питання видачі правовстановлюючих документів на нерухоме майно врегульовувалось також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року. Необхідність реєстрації і технічної інвентаризації належного, в тому числі, громадянам житлового фонду була передбачена також Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР».
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Та підтвердженням належності житлового будинку певній особі є, в тому числі, запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.
Відповідно до положень ст. ст. 100, 101 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього Кодексу також не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією чи отриманням правовстановлюючого документу.
Так, згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Тобто одним із документів, що підтверджує набуття права власності на житловий будинок, що був закінчений будівництвом до 05.08.1992, є виписка з погосподарської книги.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Тобто, записи у погосподарських книгах визначались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. 
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
З правового аналізу зазначених нормативних документів вбачається, що не потребує введення в експлуатацію нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, при набутті права власності на такі об`єкти.
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Відповідно до технічного паспорту, від 06.07.2021 складеного ФОП ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. «А» загальною площею 95,8 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м, погріб літ. А літ. «пг», погріб під літ. А літ. «пг1», сарай літ. «Б», сарай літ. «Б1», вбиральня літ. «В», навіс літ. «Г», сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», сарай літ. «Ж», паркан №2, басейн №3, колодязь №4, басейн №5, ворота № 6, , які збудовані у період до 05.08.1992, паркан №1, ворота №7 (а.с.14-17).
Відповідно до виписки з погосподарського обліку вих. №5018 від 14.10.2024, наданої відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_6 відповідно до запису № 36 значився користувачем частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Отже судом встановлено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належало 47/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ в натурі його частки із спільного майна за згодою інших співвласників. 
Так, відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. Під час вирішення зазначеного спору необхідно враховувати роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок". 
Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, що містяться в пп. 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Відповідно до довідки від 13.04.2026, виданої інженером з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна ОСОБА_19 вбачається, що виходячи із планування та розмірів площ приміщень та житлових кімнат у 47/100 частинах житлового будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 виділення по частині 4 особам ізольованої квартири з окремим виходом згідно вимог ДБН В.2.2-15-2005 неможливо кожній із сторін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Таким чином, з урахуванням факту побудови будинку з господарськими спорудами до 05.08.1992, враховуючи те, що відповідно до запису господарського обліку померлий ОСОБА_6 , значився користувачем частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи відсутність технічної можливості поділу в натурі 47/100 частин житлового будинку між чотирма спадкоємцями та визнання позову відповідачами, які є разом із позивачем спадкоємцями за законом першої черги, суд приходить до висновку, що за позивачем може бути визнане право власності на 47/100 частин спадкового будинок в порядку спадкування за законом.
При цьому суд констатує, що визнання відповідачами позову, враховуючи підтвердження ними факту компенсації позивачем їх частки на житловий будинок у зв`язку з чим вони не претендують на спадщину, про що висловили особисте волевиявлення у поданих до суду заявах, та не можуть відмовитися від своєї частки спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявили до нотаріальної контори про таку відмову, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, а тому суд приймає визнання позову відповідачами.
Відповідно до ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.2005, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом.
Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 , ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обов`язковою. Право власності, при цьому, виникає з моменту такої реєстрації.
З огляду на наведене, враховуючи те, що судом встановлено право позивача ОСОБА_1 на спадщину, відкриту після смерті чоловіка ОСОБА_6 , на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та неможливість оформити це право у відповідності до чинного законодавства у нотаріальному порядку через відсутність у неї відповідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Питання про розподіл судових витрат суд не вирішує, оскільки позивач у позовній заяві не заявляла відповідних вимог.
На підставі викладеного, керуючись , ст.ст. 247, 258-259, 263-265, 273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , територіальна громада в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності в порядку спадкування за законом на 47/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 95,8 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м, погріб літ. А літ. «пг», погріб під літ. А літ. «пг1», сарай літ. «Б», сарай літ. «Б1», вбиральня літ. «В», навіс літ. «Г», сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», сарай літ. «Ж», паркан №2, басейн №3, колодязь №4, басейн №5, ворота № 6, паркан №1, ворота №7. 
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Представник позивача: адвокат Заярна Марина Анатоліївна, РНОКПП НОМЕР_11 , адреса: 69089, м. Запоріжжя, вул. Абрагама Коопа, 6.
Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_13 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач 3: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Третя особа 1: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 
Третя особа 2: територіальна громада в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, код у ЄДРПОУ 26013402, адреса 70413, Запорізька область, Запорізький район, с. Широке, вул. Центральна, буд.1.

Суддя           А.В. Качан