Справа № 338/68/26 
Провадження № 22-ц/4808/777/26 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Куценка О. О. у с. Богородчани, повний текст рішення складено 25 лютого 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,

у с т а н о в и в:
22 січня 2026 року позивачка, в інтересах якої діє адвокат Лакомий О. Б., звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту.
В обґрунтування позову представник позивачки зазначив, що 29 квітня 2025 року йому стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 424526647 про наявність обтяжень (арештів) накладених на земельні ділянки що належать ОСОБА_1 .. Так, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про обтяження: 
- № 10528997 від 24.11.2010р. згідно постанови про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне збереження, б/н від 22.11.2010, винесеної старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М., в зв`язку із кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року. Даною постановою накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0065, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Богородчанський район с. Підгір`я, урочище Гора Середня;
- № 10529132 від 24.11.2010р. згідно постанови про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне збереження, б/н від 22.11.2010, винесеної старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М., в зв`язку кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року. Даною постановою накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0066, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Богородчанський район с. Підгір`я, урочище Гора Середня;
- № 10529193 від 24.11.2010р. згідно постанови на про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне збереження, б/н від 22.11.2010, винесеної старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М., в зв`язку із кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року. Даною постановою накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0067, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
З метою зняття арешту з майна ОСОБА_1 та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, він (адвокат Лакомий О.Б.) 01.05.2025р. звернувся до Івано-Франківської обласної прокуратури. Згідно отриманої відповіді від 08.05.2025 р. за №31-2444-25, Івано-Франківська обласна прокуратура повідомила, що 04.11.2022 р. Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області ухвалено рішення про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито. Крім цього, зазначеним листом повідомлено про відсутність повноважень у прокурора на скасування постанов слідчих прокуратури від 22.11.2010 р. про накладення арешту на земельні ділянки, зазначені у заяві. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 454390193 від 01.12.2025р., виданої приватним нотаріусом Катрук О.В. Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області, де зазначено про наявність обтяжень (арештів) накладених на земельні ділянки що належать ОСОБА_1 ..
Згідно з Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА - 005133098, станом на 01.12.2025р. відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості в ОСОБА_1 - відсутні. 
Згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА - 005243586, станом на 30.12.2025р. відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості в ОСОБА_2 - відсутні. 
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022 р. у справі № 338/332/17, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 364 КК України (в редакції від 15.04.2008) та ч.1 ст. 366 КК України (в редакції від 05.04.2001), у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. 
09 липня 2024 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області винесено ухвалу у справі № 338/1383/15-к, якою звільнено ОСОБА_2 внаслідок закінчення строків давності виконання обвинувального вироку на підставі п. 3 ч.1 ст. 80 КК України від подальшого відбування покарання призначеного за вироком Богородчанського районного суду від 04 лютого 2016 р. 
23 вересня 2025 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області, винесено рішення у справі № 338/608/24, яким відмовлено в задоволенні позову заступника керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. 
Обтяження у вигляді арешту майна, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися майном.
В зв`язку з викладеним, просив скасувати арешт майна, належного позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 23 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту задовольнив повністю.
Скасував арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0065, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Богородчанський район с. Підгір`я, урочище Гора Середня, реєстраційний номер обтяження 10528997 від 24.11.2010 року, підстава: Постанова про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне зберігання, б/н 22.11.2010, старший слідчий слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О. М. у зв`язку з кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року.
Скасував арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0066, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Богородчанський район с. Підгір`я, урочище Гора Середня, реєстраційний номер обтяження 10529132 від 24.11.2010 року, підстава: Постанова про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне зберігання, б/н 22.11.2010, старший слідчий слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О. М. у зв`язку з кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року.
Скасував арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: 2620487201:01:009:0067, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Богородчанський район с. Підгір`я, урочище Гора Середня, реєстраційний номер обтяження 10529193 від 24.11.2010 року, підстава: Постанова про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне зберігання, б/н 22.11.2010, старший слідчий слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О. М. у зв`язку з кримінальною справою №320619 від 09.08.2010 року.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник Івано-Франківської обласної прокуратури, вважає, що вказане рішення не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на земельні ділянки з кадастровими номерами 2620487201:01:009:0065, 2620487201:01:009:0066, 2620487201:01:009:0067, що належать позивачці на праві власності, на підставі постанови старшого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області від 22.11.2010 року накладено заборону вчинення певних дій щодо речового доказу до вирішення кримінальної справи в суді по суді.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022 р. у справі № 338/332/17, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 364 КК України (у редакції від 15.04.2008) та ч.1 ст. 366 КК України (у редакції від 05.04.2001), у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. 
Вказує, що винесення старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області постанови про заборону вчинення дій щодо спірних земельних ділянок здійснювалося під час досудового розслідування кримінальної справи № 320619 в порядку вимог Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року. А тому, відповідно до ч. 6 ст. 126 КПК України 1960 року, накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У зв?язку зі змінами, внесеними у Закон України «Про прокуратуру» у 2014 році та КПК України, інститут слідчих органів прокуратури скасовано, що, у свою чергу, унеможливлює виконання вказаної норми. Водночас судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано належної оцінки позиції обласної прокуратури щодо її статусу як неналежного відповідача у даній справі. У свою чергу пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
Зазначає, що відповідачем у вказаній справі має виступати особа до якої спрямовані позовні вимоги та за рахунок якої можливе їх задоволення. У даному випадку вимоги позивачки пов?язані зі скасуванням арешту на майно та припиненням обтяження. У той же час у наведеній справі позивачкою, з чим погодився й суд першої інстанції при судовому розгляді та постановленні рішення, в якості відповідача зазначено Івано-Франківську обласну прокуратуру за відсутності будь-яких позовних вимог до неї.
Як вбачається із законодавчих норм, скасування будь-яких арештів з нерухомого майна, а також зняття обтяжень до повноважень органів прокуратури ні Конституцією України, ні галузевим законом, ні будь-якими іншими нормативними актами не віднесено. У свою чергу вказана обставина унеможливлює набуття прокуратурою статусу належного відповідача у даній справі як особи, за рахунок якої можливе виконання позовних вимог.
Таким чином, при винесенні оскарженого рішення поза увагою суду першої інстанції залишилось питання належності сторін у даній справі, внаслідок чого винесено рішення про задоволення позову до неналежного відповідача, а також не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Просить скасувати оскаржене рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивачки адвокат Лакомий О.Б. подав відзив на апеляційну скаргу, яка не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Зазначає, що 29 квітня 2025 року стороні позивача стало відомо про наявність арештів з інформаційної довідки №424526647. Згідно з відповіддю прокуратури від 08.05.2025 р. №31-2444-25, 04.11.2022 року Рожнятівським районним судом ухвалено рішення про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження закрито, а прокурор повідомив про відсутність повноважень на скасування постанов слідчих прокуратури від 22.11.2010 року.
Представник позивачки вказує, що ОСОБА_1 не була учасником кримінального провадження, а наявність арешту порушує ст. 391 ЦК України та ст. 41 Конституції України.
Установлено, що на майно позивачки накладено арешт на підставі постанови від 22 листопада 2010 року у кримінальній справі, відповідно до положень КПК України 1960 року, а саме до набрання чинності КПК України 13.04.2012 року. Таким чином, спори про право, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд справи відбувається за правилами іншого судочинства.
Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі КПК України 1960 року і при цьому згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання чи досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим, Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим
Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов?язані з вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року.
Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за КПК 1960 року, після закриття справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19).
Оскільки метою звернення із клопотанням про скасування арешту майна є захист права власності ОСОБА_1 , яка не була учасником кримінального провадження, а арешт накладено на відповідне майно у кримінальному провадженні, розпочатому за КПК України 1960 року та завершеному у порядку, передбаченому КПК України 2012 року, то відповідне питання підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Також вказує, що підставою обтяження була постанова про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне зберігання б/н від 22.11.2010 року, заявником якого був старший слідчий слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М.
Тому, виходячи із зазначеного, відповідачем по даній справі являється виключно орган прокуратури, у даному випадку Івано-Франківська обласна прокуратура, оскільки арешт накладався слідчим прокуратури.
Отже, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Позивачка ОСОБА_1 до апеляційного суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Івано-Франківської обласної прокуратури Андрусяк Н.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивачки - адвоката Лакомого О.Б., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що 22.11.2010 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області Сепик О. М. в межах розслідування кримінальної справи №320619 за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами Підгірської сільської ради за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України винесено постанову про заборону вчинення певних дій щодо речового доказу та передачу його на відповідальне зберігання, якою постановлено заборонити вчинення щодо земельних ділянок в с. Підгір`я в урочищі «Гора Середня», зареєстрованих на ОСОБА_1 , загальною площею 1,4524 га кадастровий номер 2620487201:01:009:0065, кадастровий номер 2620487201:01:009:0066 та кадастровий номер 2620487201:01:009:0067 будь-яких дій по їх передачі у власність, користування, оренду та будь-які інші способи щодо відчуження права володіння, користування та розпорядження даними земельними ділянками до вирішення кримінальної справи в суді по суті.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомості майна №454390193 від 01.12.2025 року на земельні ділянки з кадастровими номерами 2620487201:01:009:0067, 2620487201:01:009:0066, 2620487201:01:009:0065, що належать позивачці на праві власності, на підставі постанови старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області від 22.11.2010 накладено заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 10528997; 10529132 та 10529193 (а.с.9-10).
В ухвалі Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 09 січня 2026 року встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.03.2023, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.05.1986 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Буданівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, про що зроблено відповідний актовий запис №3 (а.с.14-18).
Відповідно до ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2022 року у справі № 338/332/17, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 364 КК України (в редакції від 15.04.2008) та ч.1 ст. 366 КК України (в редакції від 05.04.2001), у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.11-13).
09 липня 2024 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області винесено ухвалу у справі № 338/1383/15-к, якою звільнено ОСОБА_2 внаслідок закінчення строків давності виконання обвинувального вироку на підставі п. 3 ч.1 ст. 80 КК України від подальшого відбування покарання призначеного за вироком Богородчанського районного суду від 04 лютого 2016 р. (а.с.25-26)
23 вересня 2025 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області, винесено рішення у справі № 338/608/24, яким відмовлено в задоволенні позову заступника керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Рішення набрало законної сили 03 листопада 2025 року (а.с.19-24). 
Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА - 005133098, станом на 01.12.2025р. відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості в ОСОБА_1 – відсутні (а.с.27). 
Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА - 005243586, станом на 30.12.2025р. відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості в ОСОБА_2 – відсутні (а.с.28). 
Відповідно до повідомлення №31-2444-25 від 08.05.2025 р. Івано-Франківської обласної прокуратури наданого на звернення адвоката Лакомого О. Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 з приводу зняття арешту з майна ОСОБА_1 , 04.11.2022 Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області ухвалено рішення про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито. Крім цього, зазначеним листом повідомлено про відсутність повноважень у прокурора на скасування постанов слідчих прокуратури від 22.11.2010 р. про накладення арешту на земельні ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність накладеного арешту на спірне нерухоме майно та неможливість скасування арешту в позасудовому порядку порушує право позивачки на володіння майном. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Так, апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).
Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у спірних правовідносинах, які виникли, кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Положеннями Кодексу 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.
Апеляційний суд зауважує, що шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.
Отже, встановивши, що арешт на майно позивача, було накладено за правилами КПК України 1960 року постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області від 22.11.2010, а саме накладено заборону на вчинення будь-яких дій по передачі у власність, користування, оренду та будь-які інші способи щодо відчуження права володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, у тому числі, які належать ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування відповідного арешту.
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19).
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Між тим, в цій справі позивач правильно визначив відповідачем Івано-Франківську обласну прокуратуру, оскільки саме вона виконує завдання і функції прокуратури, територіальна юрисдикція якої розповсюджується на всю Івано-Франківську область, постановою якої було й накладено арешт на належне позивачу майно.
За таких обставин, твердження апелянта про те, що Івано-Франківська обласна прокуратура не є особою, в інтересах якої накладено заборону на майно позивача, а тому не є належним відповідачем у цій справі, є необґрунтованими.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що вимога використовувати «належний спосіб захисту» не повинна перетворюватись на непропорційний тягар для заявника. Якщо особа звернулася до суду, і суд може поновити її право відмова через формальний вибір способу захисту порушує ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд) та ст. 1 Першого протоколу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи невірне застосування норм матеріального права.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2026 року - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за перегляд справи не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська