П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/11477/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Шувалова Т.О.
Суддя-доповідач: Біла Л.М. 
02 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Гонтарука В. М.  Моніча Б.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 04.04.2025 № 064250010486 в частині незарахування періодів проживання та роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з 29.08.1986 по 06.11.1986 та з 29.12.1990 по 30.11.1992 та до страхового стажу періоду роботи з 01.11.1995 по 11.01.1996.
Відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, зобов`язано зарахувати ОСОБА_1 до проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення періоди з 29.08.1986 по 06.11.1986 та з 29.12.1990 по 30.11.1992, та до страхового стажу період роботи з 01.11.1995 по 11.01.1996 та повторно розглянути заяву позивача від 27.03.2025 і прийняти рішення з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині судового рішення.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступні обставини.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 30.12.1994, виданого облвиконкомом.
Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради від 23.12.2022 №4317 позивач постійно проживав та був зареєстрований в м. Коростені Житомирської області: у період з 28.05.1985 по 06.10.1988 по АДРЕСА_1 ; у період з 06.10.1988 по 26.05.1994 по АДРЕСА_2 .
27.03.2025 позивач звернувся до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
ГУ ПФУ в Одеській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та рішенням від 04.04.2025 № 064250010486 відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 – не менше 3 років.
Період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильскої катастрофи» становить 2 роки 10 місяців 24 дні, в тому числі станом на 01.01.1993 - 1 рік 4 місяці 28 днів.
До періодів проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано періоди:
- проходження військової служби з 11.11.1986 по 05.11.1990, оскільки неможливо визначити на якій території проходив військову службу позивач;
- роботи у колгоспі з 29.08.1986 по 06.11.1986 та з 29.12.1990 по 30.11.1992, оскільки колгосп розташований на території, яка відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
Також за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.11.1995 по 11.01.1996 згідно трудової книжки від 30.11.1992 серії НОМЕР_2 , оскільки запис про звільнення засвідчено печаткою на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства.
Страховий стаж становить 38 років 7 місяців 4 дні.
Листом ГУ ПФУ в Житомирській області від 10.04.2025 № 0600-0211-8/34711 повідомлено позивачу про зміст рішення ГУ ПФУ в Одеській області.
Позивач, вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб – комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-ІV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку – 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 року у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного Суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23, від 25 березня 2026 року у справі № 240/322/25.
Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала зокрема відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач в періоди з 28.05.1985 по 06.10.1988 та з 06.10.1988 по 26.05.1994 був зареєстрований в зоні добровільного відселення.
Тобто, в позивача наявна початкова величина.
Щодо проживання або відпрацювання позивачем у цій зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року, суд зазначає наступне.
Так, позивач у період з 11.11.1986 по 05.11.1990 проходив військову службу. При цьому, доказів, які б надали можливість визначити на якій території проходив військову службу позивач, матеріали справи не містять.
В даному випадку, судова колегія зауважує, що перебування особи у короткострокових відпустках під час проходження військової служби не може прирівнюватися до постійного проживання у відповідній місцевості, оскільки не свідчить про безперервний та тривалий вплив радіаційного фактору, з яким законодавець пов`язує виникнення права на зниження пенсійного віку.
Крім того, в період з 29.08.1986 по 06.11.1986 та з 29.12.1990 по 30.11.1992 позивач працював в колгоспі, який знаходився у зоні посиленого радіологічного контролю, тому період роботи позивача не входить до постійного проживання саме в зоні гарантованого добровільного відселення.
Отже, дослідивши подані докази, суд приходить до висновку, що інформація викладена в довідці Виконавчого комітету Коростенської міської ради 23.12.2022 № 4317 прямо суперечить та спростовується інформацією, зазначеною вище, а тому суд першої інстанції необгрунтовано взяв до уваги зазначену у вказаній вище довідці інформацію.
Вказане свідчить про те, що позивач з моменту аварії станом на 1 січня 1993 року прожив менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому не має права на зменшення пенсійного віку на 6 років.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 сформовано правову позицію, відповідно до якої виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує саме з фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з її постійним проживанням або роботою в такій місцевості. При цьому ступінь зниження пенсійного віку залежить як від рівня радіаційного забруднення відповідної території, так і від тривалості проживання або роботи особи в ній.
Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30.12.1994 року позивач належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.
Варто зауважити, що за приписами підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 наявність самого посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки таке посвідчення не дозволяє встановити фактичні періоди проживання/роботи особи на території радіоактивного забруднення.
Апеляційний суд, відхиляє доводи позивача про те, що наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки наявність такого посвідчення не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII, та вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Вказаний висновок застосовано у постанові Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23, як вже зазначав вище суд виснував, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Колегія суддів враховує, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ є не підтвердження права на зменшення пенсійного віку: позивач фактично проживав на території гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років (не підтверджений факт проживання у зоні згідно з довідкою з 29 грудня 1990 року по 27 жовтня 1993 року, оскільки позивач працював не на території гарантованого добровільного відселення). Отже, ключовим питанням у цій справі є підтвердження належними та допустимими доказами факту фізичного перебування позивача на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Апеляційний суд бере до уваги, що відповідно до абзацу другого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 визначено перелік документів, які подаються особою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. У цьому контексті колегія суддів повторно зауважує, що наявність посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, не є безумовною та єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вирішальне значення у спірних правовідносинах має встановлення факту реального (фізичного) перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або виконанням трудової діяльності на такій території.
Колегія суддів також враховує, що періоди роботи та проходження військової служби за своєю правовою природою можуть бути віднесені до періодів постійного перебування особи у певній місцевості. Водночас такі періоди можуть бути зараховані до стажу проживання або роботи в зоні радіоактивного забруднення лише за умови, що вони фактично відбувалися саме на території відповідної зони та підтверджені належними і допустимими доказами, які беззаперечно свідчать про місцезнаходження особи у такій зоні (зокрема, довідками з місця проживання під час роботи, документами про дислокацію військової частини, іншими офіційними документами).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23.
Таким чином, право на зниження пенсійного віку пов`язується законодавцем із тривалим впливом радіаційного фактору на організм людини, що обумовлюється саме фактичним перебуванням особи у відповідній зоні протягом визначеного часу.
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років, що є недостатнім для набуття права на зниження пенсійного віку відповідно до вимог законодавства.
За таких обставин доводи апеляційної скарги відповідача спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування рішення суду в цій частині.
Щодо незарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.11.1995 по 11.01.1996, оскільки запис про звільнення засвідчено печаткою, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1058-IV).
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637). Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно пунктів 2.2-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58, в редакції чинній на час роботи позивача) заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується « 05.01.1993».
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Записи про причини звільнення повинні здійснюватися в трудовій книжці в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.25 Інструкція № 58).
Крім того, згідно з пункту 2.26 Інструкція № 58 запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється з дотриманням наступних правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.
Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162.
Слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової, не може ставитись в провину власнику трудової книжки.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства, а саме виправлення в даті наказу про прийняття на роботу та відсутність підпису відповідальної особи, не може бути підставою для позбавлення конституційного права на призначення пенсії, при тому, що всі записи спірного періоду роботи позивача, належним чином оформлені в трудовій книжці.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, що певні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 04.07.2023 у справі №580/4012/19.
В даному випадку, спірні періоди роботи позивача підтверджуються записами у його трудовій книжці, яка містить назву підприємства, номер та дату наказу про звільнення, підпис уповноваженої особи.
З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданими позивачем документами підтверджується його трудовий стаж у спірний період, тому він має бути зарахований.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.11.1995 по 11.01.1996.
В задоволенні решти вимог позову відмовити.
В решті вимог апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.  

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Моніч Б.С.