Справа № 175/16976/25
Провадження № 2/175/3530/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України
"25" травня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Краснокутської Н.С., за участю секретаря судового засідання Коломоєць Т.А., представника позивача адвоката Максименко С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду с-щя Слобожанське цивільну справу № 175/16976/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , третя особа: Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про визнання права власності,- 

ВСТАНОВИВ:
До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , третя особа: Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про визнання права власності, у якій позивач просить суд: визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею0,0596 га з цільовим призначенням – 01.06 Для колективного садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером: 1221455400:01:014:0088, яка належить позивачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17.05.1996 року.
В обґрунтуванні позовної заяви зазначено про те, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0592 га з цільовим призначенням – 01.06 Для колективного садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером: 1221455400:01:014:0088 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17.05.1996 року, однак даний акт було виготовлено без внесення до бази даних автоматизованої системи Державного земельного кадастру. На підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.07.2007 року № 1914-р ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку 0,0596 га з кадастровим номером: 1221455400:01:014:0088 та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.11.2007 року. Таким чином, з метою захисту прав та законних інтересів позивач звернувся до суду.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано у провадження судді Краснокутської Н.С.
07.11.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк на усунення недоліків 10 днів.
19.11.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про відкриття загального позовного провадження та цією ж ухвалою було визначено дату підготовчого судового засідання.
06.03.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та цією ж ухвалою справу було призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи, його інтереси під час судового розгляду представляв адвокат Максименко С.М., яка просила у судовому засідання позовну заяву задовольнити у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого декілька разів відповідача не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду шляхом направлення судової кореспонденції за адресою місця реєстрації та оголошенням на офіційному сайті суду, відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв стосовно розгляду справи також не подав. Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, тому суд розгляне справу за наявними у ній матеріалами у порядку ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 
Третя особа у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи, жодних заяв стосовно розгляду справ не надала.
Суд, заслухавши доводи та аргументи представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, дійшов таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17 травня 1996 року належить земельна ділянка площею 0,0592.
Зазначена земельна ділянка передана позивачу для ведення садівництва та розташована в садівничому товаристві «Орільський розлив» Кіровської селищної ради.
Державний акт на право приватної власності на землю позивачу видано відповідно до рішення виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів від 17 квітня 1996 року № 24.
Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6318.
Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17 травня 1996 року на ім`я позивача виготовлявся без внесення до бази даних автоматизованої системи Державного земельного кадастру.
Відповідно до Плану зовнішніх меж земельної ділянки, який є невід`ємною складовою Державного акту від 17 травня 1996 року, земельна ділянка, що передається у власність, межує від А до Б із земельною ділянкою ОСОБА_3 , від Б до В із земельною ділянкою ОСОБА_4 , від В до Г розташовано землі садівничого товариства «Орільський розлив», від Г до А землі ОСОБА_5 .
ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Орільський розлив» з 1996 року (садовий будинок № 181-4), що підтверджується копією членської книжки.
Розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 16.02.2007 № 311-р іншому члену цього садівничого товариства - ОСОБА_2 , 1987 року народження, надано дозвіл на складання технічної документації по передачі земельної ділянки площею 0,06 га у власність для ведення садівництва за рахунок садівничого товариства «Орільський розлив» за межами населеного пункту на території Кіровської селищної ради.
Згідно з розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.07.2007 № 1914-р ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку 0,0596 га, в тому числі багаторічних насаджень 0,0596 га, для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Кіровської селищної ради за рахунок земель садівничого товариства «Орільський розлив».
На підставі зазначеного розпорядження відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.11.2007, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010712004568. Кадастровий номер земельної ділянки 1221455400-01-014-0088.
Державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.11.2007, який видано відповідачу, містить номер земельної ділянки 181а, ідентичний номеру земельної ділянки позивача.
Відповідно до Плану зовнішніх меж земельної ділянки, доданого до Державного акту відповідача, межі земельної ділянки, що передається йому у власність, повністю співпадають з межами, вказаними в Плані зовнішніх меж земельної ділянки позивача.
В 2010 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні вищезазначеною земельною ділянкою.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.05.2011 у справі № 2-680/11, залишеному без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2011, у позові відмовлено. Рішення набрало законної сили.
07.08.2025 позивач звернувся з заявою (реєстраційний номер 68302437) до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про державну реєстрацію набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221455400:01:014:0088, площею 0,0596 га, з цільовим призначенням 01.06 Для колективного садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням від 13.08.2025 № 80358488 державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_6 відмовила в проведенні реєстраційних дій з тих мотивів, що подані ОСОБА_1 документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, що з огляду на пункт 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови в державній реєстрації прав.
В зазначеному рішенні державним реєстратором також вказано, що згідно з отриманими відомостями з Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ 474660, виданого 26.11.2007 Дніпропетровським районним відділом земельних ресурсів згідно з розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 27.07.2007 № 1914-р.
Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на звернення позивача про надання роз`яснення в межах повноважень щодо документу, який є достатнім для державної реєстрації права власності позивача на спірну земельну ділянку надано відповідь лист від 16.09.2025 № 10/5-1892.
В цьому листі з посиланням на вимоги статті 27, частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що для державної реєстрації набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 необхідно надати відповідне рішення суду, яким за позивачем визнано право власності на цю земельну ділянку.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з наступних приписів права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З огляду на ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що: «сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.».
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціально-встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Дана правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.05.2011 року у справі № 2-680/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод встановлено, що за результатами розгляду протестів прокурора Дніпропетровського району 09.07.2009 року розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 2916-р, було скасовано розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації від 16.02.2007 року № 311-p, яким ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання технічної документації по передачі земельної ділянки площею 0,06 га у власність для ведення садівництва за рахунок земель садівничого товариства «Орільський розлив» за межами населеного пункту на території Кіровської селищної ради;розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 14.07.2009 року № 2941-р було скасовано розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 27.07.2007 року № 1914-р, яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0596 га, в тому числі багаторічних насаджень 0,0596 га, для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Кіровської селищної ради за рахунок земель садівничого товариства «Орільський розлив».
Відтак, судом у справі № 2-680/11 було преюдиціально встановлено факти щодо скасування розпорядчих актів, на підставі яких відповідачем набуто право власності на спірну земельну ділянку.
Зазначені обставини свідчать про неможливість набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку 0,0596 га, в тому числі багаторічних насаджень 0,0596 га, кадастровий номер 1221455400:01:014:0088, для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Кіровської селищної ради за рахунок земель садівничого товариства «Орільський розлив».
Реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.
Поміж тим, державна реєстрація в Державному земельному кадастрі права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника ОСОБА_1 , свідчить про порушення права позивача на земельну ділянку, обмеження його у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна; є непропорційним втручанням у мирне володіння належним позивачу майном, впливає на обсяг та можливість реалізації цивільних прав позивача, як власника землі.
Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Така правова позиція щодо застосування норми статті 392 ЦК України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17 та від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 по справі №916/1608/18 зазначено, що «водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами».
Отже, важливим для захисту права власності у судовому порядку на підставі статті 392 ЦК України є:
- наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою;
- підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Судом встановленого, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0596 га, з цільовим призначенням 01.06 Для колективного садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , якій присвоєно кадастровий номер 1221455400:01:014:0088.
Право власності набуто в 1996 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17 травня 1996 року, зареєстрованим відповідно до норм чинного на час отримання Державного акту законодавством.
Отже, ця земельна ділянка вважається такою, що належить на підставі права власності позивачеві та є сформованою.
Відповідно до п. 2 Розділу VII Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі.
За нормою частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
В Державному земельному кадастрі земельна ділянка з кадастровим номером 1221455400:01:014:0088 зареєстрована у 2007 році, на момент реєстрації її власником був відповідач ОСОБА_2 , права якого щодо спірної земельної ділянки в подальшому були нівельовані скасуванням розпорядчих документів, які слугували підставою для видачі відповідачу Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ 474660, від 26.11.2007 року.
Тобто, на теперішній час відповідачем право власності на спірну земельну ділянку не набуто у встановленому законом порядку.
Правові підстави набуття права власності та права користування земельною ділянкою до 1 січня 2002 року визначалися статтями 6, 7, главою 2 Земельного кодексу України 1990 року.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 7 ЗК України у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Відповідно до частини третьої статті 6 ЗК України передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
Статтями 17-19 ЗК України визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.
Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав.
Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що землевпорядними посвідчує це право.
Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року, проте дію ст. 23 ЗК України було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».
Пунктом 3 Декрету було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю.
Отже, пунктом 3 Декрету було визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.
Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17 травня 1996 року на ім`я позивача зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6318.
Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
Відтак, Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 виданий відповідно до вищезазначених норм, які діяли на той час, а тому є законним та чинним.
Право власності позивача на спірну земельну ділянку є первинним щодо права власності відповідача.
Доказами порушення (невизнання або оспорювання) права ОСОБА_1 на спірне майно є ініціювання в 2011 році ОСОБА_2 судового процесу щодо усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, хоча на час розгляду цивільної справи № 2-680/11 розпорядчі документи, що слугували підставою для надання йому дозволу на складання технічної документації по передачі земельної ділянки площею 0,06 га у власність та безпосередньо передачі у власність ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки площею були скасовані розпорядженнями голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.07.2009 року № 2916-р та від 14.07.2009 року № 2941-р.
ОСОБА_2 ігноруючи відсутність у нього набутого та чинного права власності на спірну земельну ділянку, та того факту, що запис в ДЗК є недостовірним, юридично дефектним, не визнає право власності ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Верховний Суд також неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зіст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядкуст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.
Таким чином, з огляду на вищеперераховане у позивача є усі підстави для подання позовної заяви про визнання права власності на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, з огляду вищеперераховану ситуацію, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 10, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 82, 247, 259, 263-265, 280, 351, 352, 354, 355, 356 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , третя особа: Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,0596 га з цільовим призначенням – 01.06 Для колективного садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером: 1221455400:01:014:0088, яка належить позивачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 006441 від 17.05.1996 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. 
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н. С. Краснокутська