ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"15" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/800/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:
від прокуратури: Наумова Т.О.
від позивача-1: не з`явився,
від позивача-2: не з`явився,
від позивача-3: Дяченко Т.О.,
від відповідача-1: Кондратюк С.С.,
від відповідача-2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/800/25
за позовом: Херсонської обласної прокуратури (вул. Михайлівська, № 33, м. Херсон, 73025) в інтересах держави в особі:
1) Південного офісу Держаудитслужби (вул. Канатна, № 83, м. Одеса, 65012);
2) Херсонської міської ради (просп. Незалежності, 37, м. Херсон, 73025);
3) Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області (просп. Незалежності, 37, м. Херсон, 73025);
до відповідачів: 1) Департаменту міського господарства Херсонської міської ради (вул. Ярослава Мудрого, № 45, м. Херсон, 73003)
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Благоустрій Херсон Плюс" (провул. Спортивний, № 7, смт. Комишани, м. Херсон, Херсонська обл., 73490)
про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИВ:
1. Суть спору.
Херсонська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби (надалі – Південний офіс ДАС), Херсонської міської ради (надалі – Херсонська МР, Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області (надалі – Херсонська МВА) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Департаменту міського господарства Херсонської міської ради (надалі – Департамент міського господарства) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Благоустрій Херсон Плюс" (надалі – ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс"), у якій просить суд:
- визнати недійсним договір № 121 від 30.06.2021 "Про закупівлю послуг щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям "Послуги щодо утилізації/ видалення сміття та поводження зі сміттям, лот № 2 - ділянка № 2 (Суворовський район)(Центр)", укладений між Департаментом міського господарства та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс";
- стягнути з ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" на користь Департаменту міського господарства 3 808 720,78 грн, а з Департаменту міського господарства одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 3 808 720,78 грн стягнути в дохід держави.
Позов обґрунтовано тим, що оспорюваний договір, укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", а тому має бути визнаний недійсним із застосуванням наслідків його недійсності, передбаченими ч. 3 ст. 228 ЦК України.

2. Аргументи учасників справи.
2.1. Аргументи Прокурора.
В обґрунтування поданого позову прокурор зазначив, що за результатами проведення 07.06.2021 електронного аукціону в електронній системі публічних закупівель "ProZorro", Департаментом були придбані "Послуги щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям, лот № 2 - ділянка № 2 (Суворовський район)(Центр)" (ідентифікатор закупівлі UA-2021-04-22-003766-C, доступне за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/ UA-2021-04-22-003766-с).
Як зазначив прокурор, критерієм вибору переможця електронного аукціону була ціна, очікувана вартість предмета закупівлі становила 3 846 820,07 грн з ПДВ, відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій участь у вказаних відкритих торгах прийняли два суб`єкти господарювання: ТОВ "Альянсбуд Груп" з пропозицією 3 840 786,17 грн та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" з пропозицією 3 808 839,93 грн. 
Прокурор вказує, що за результатами проведення електронного аукціону переможцем процедури відкритих торгів було визначено ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", тендерна пропозиція із сумою 3 808 839,93 грн якого була найменшою, відповідала технічним вимогам, установленим у тендерній документації замовника. У зв`язку з чим, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір, опубліковане 11.06.2021.
Прокурор зазначає, що 30.06.2021 між Департаментом міського господарства (замовник) та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" (виконавець) був укладений договір № 121 про закупівлю послуг щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям (далі по тексту - договір), за умовами якого виконавець зобов`язався у 2021 надати послуги з прибирання зелених зон (очищення газонів від листя, суччя та гілля) вручну з вивезенням; прибирання випадкового сміття з зелених зон вручну з вивезенням; очищення урн від сміття з вивезенням, а замовник - прийняти і оплатити надані послуги.
При цьому прокурор зауважує, що джерелом фінансування вказаної закупівлі були кошти місцевого бюджету - Херсонської міської територіальної громади.
Як зазначає прокурор оспорюваний договір виконаний обома сторонами на суму 3 808 720,78 грн.
Також прокурор вказує, що рішенням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (надалі – ТВ АМКУ) № 65/46-р/к від 18.06.2024 ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ Благоустрій Херсон Плюс" були визнані винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) при участі у вищезазначеній процедурі закупівлі з ідентифікатором UA-2021-04-22-003766-с.
За твердженнями прокурора, підставою для винесення зазначеного рішення ТВ АМКУ стало встановлення наступних фактів, зокрема, використання відповідачами одних ІР-адрес під час входу в систему дистанційного обслуговування "Інтернет Банк"; синхронність дій під час входу в аукціон; синхронність оплати послуг майданчика під час участі у торгах; наявність схожостей у завантажених відповідачами документах під час участі у торгах; взаємозв`язок відповідачів; надання фінансової допомоги; спільне використання засобів зв`язку; здійснення зв`язку між відповідачами; спільні властивості файлів, у зв`язку із чим за результатами розгляду адміністративної справи вище зазначеним рішенням адміністративної колегії були накладені штрафи на ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ Благоустрій Херсон Плюс" у розмірі 68000,00 грн на кожного. 
За ствердженням прокурора, рішення № 65/46-р/к від 18.06.2024 ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ Благоустрій Херсон Плюс" у судовому порядку не оскаржувалось та є чинним. 
Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним договору № 121 від 30.06.2021, прокурор посилався на ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, а також на положення Закону України "Про публічні закупівлі" та Закону України "Про захист економічної конкуренції" та зазначав, що обставини вчинення ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі з ідентифікатором UA-2021-04-22-003766-с, підтверджуються рішенням ТВ АМКУ від 18.06.2024 № 65/46-р/к, яким було підтверджено порушення ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ Благоустрій Херсон Плюс" вимог законодавства України, а саме, спотворення результатів торгів, спрямуванні дій на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, у тому числі шляхом домовленостей з іншим учасником.
На переконання прокурора, дії ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" були спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі, а тому у діях відповідача, за ствердженням прокурора, вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. 
Прокурор стверджує, що оспорюваний договір, укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу відповідача, на підставі статей 203, 215 ЦК України.
Щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного договору, прокурор зазначає, що враховуючи наявність умислу лише у ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", як сторони оспорюваного договору, одержані ним 3 808 839,93 грн за цим правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору – Департаменту, а отримані ним за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.
Крім того, прокурором було зазначено, що підстави для такого відступлення, як то: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо, у Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/3456/23 були відсутні.
Також, на переконання прокурора, порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендера призводять до незабезпечення положень Європейської конвенції про захист прав людини та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, свідчать про невиконання вказаної Угоди, нівелюють конституційні засади, тобто фактично відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Північноатлантичного договору.
Виходячи з вище викладеного, прокурор вважає, що позовна заява обґрунтована тим, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України "Про публічні закупівлі", нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі.

2.2. Аргументи позивача-2 (Херсонської міської ради).
Херсонська міська рада проти позовних вимог прокурора заперечує та зазначає, що прокурор у своїй позовній заяві не довів, що внаслідок укладання оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. 
За цих умов, на переконання позивача-2, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Позивач-2 також послався на правові висновки, зроблені Об`єднаною палатою КГС ВС у своїй постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України.

2.3. Аргументи позивача-3 (Херсонської МВА).
За поясненнями Херсонської МВА, вона не заперечує щодо задоволення позовних вимог прокуратури в частині визнання недійсним оспорюваного договору та стягнення коштів на користь відповідача-1.
У той же час, щодо вимог прокурора про стягнення коштів в дохід держави з Департаменту, одержаних ним за рішенням суду в сумі 3 808 720,78 грн, позивач-3 зазначає наступне.
Як вказує Херсонська МВА, умовами оспорюваного договору встановлено, що джерелом фінансування закупівлі - кошти місцевого бюджету (кошти бюджету Херсонської міської територіальної громади).
При цьому позивач-3, з посиланням на норми Указу Президента України від 19.09.2022 № 658/2022 "Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Херсонській області", Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Постанову КМУ № 2706-ІХ "Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Бериславському, Генічеському, Каховському, Скадовському, Херсонському районах Херсонської області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" вказує, що начальник Херсонської міської військової адміністрації як керівник військової адміністрації населеного пункту та особа, що здійснює повноваження Херсонської міської ради, її виконавчого комітету та Херсонського міського голови здійснює свою діяльність з урахуванням інтересів Херсонської міської територіальної громади, а тому враховуючи, що джерелом фінансування за оспорюваним договором закупівлі були кошти місцевого бюджету, а не державного, у випадку визнання недійсним вказаного договору, він вважає за належним поновлення порушених прав Херсонської міської територіальної громади, шляхом стягнення коштів на користь Департаменту без подальшого стягнення відповідних коштів на користь держави.
При цьому, Херсонська МВА зауважує, що правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 щодо частини залишення повернутих коштів за оспорюваним договором у бюджеті Херсонської міської територіальної громади співпадає з її позицією.

2.4. Аргументи відповідача-1 (Департамент міського господарства).
Департамент міського господарства, заперечуючи проти позовних вимог прокурора, зазначив що позов прокурора не може бути задоволений відповідно до норм чинного законодавства України, в обґрунтування чого посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Крім того, відповідач-1 звертає увагу на те, що у вищевказаній постанові Верховного Суду зроблені висновки щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК України, також щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Також відповідач-1 зазначив, що Об`єднаною палатою КГС ВС були уточнені висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів КГС ВС щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України.
Виходячи з чого, Департамент міського господарства просить суд відмовити прокурору в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.
03.03.2025 до Господарського суду Одеської області через систему "Електронний суд" від прокурора надійшла позовна заява (вх. № 821/25 від 04.03.2025), яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2025 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
10.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 821/25 від 04.03.2025) прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі №916/800/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання суду було призначено на 12:20 год 01.04.2025, про що прокурор, позивачі та відповідач-1 повідомлені шляхом направлення ухвали суду до їх електронних кабінетів в системі ЄСІТС, а відповідач-2 - направленням ухвали суду на його офіційну адресу.
25.03.2025 через систему "Електронний суд" Департамент міського господарства подав відзив на позов (вх. № 9659/25 від 26.03.2025), який судом долучений до матеріалів справи.
26.03.2025 через систему "Електронний суд" Департамент міського господарства подав заяву (вх. № 9688/25) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
27.03.2025 через систему "Електронний суд" Херсонська міська військова адміністрація подала заяву (вх. № 9689/25) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
28.03.2025 через систему "Електронний суд" Херсонська міська рада подала заяву (вх. № 10125/25 від 31.03.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
01.04.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області заяви Департаменту міського господарства (вх. № 9688/25 від 26.03.2025) та Херсонської міської військової адміністрації (вх. № 9689/25 від 27.03.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції були задоволені.
Того ж дня ухвалою Господарського суду Одеської області у задоволенні заяви Херсонської міської ради про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 10125/25 від 31.03.2025) було відмовлено, з підстав порушення вимог ч. 2 ст. 197 ГПК України.
01.04.2025 через систему "Електронний суд" прокурором надана відповідь на відзив (вх. № 10388/25), яка судом долучена до матеріалів справи. 
01.04.2025 у підготовчому засіданні суд дійшов висновку про необхідність вирішення питання про зупинення провадження у справі № 916/800/25 до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23 та оприлюднення постанови по цій справі, після обговорення даного питання з присутніми учасниками справи, суд після перерви для вирішення питання щодо подальшого руху справи, проголосив скорочену ухвалу, якою було постановлено провадження у справі № 916/800/25 до розгляду Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду – зупинити та зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі. 07.04.2025 був складений повний текст ухвали Господарського суду Одеської області від 01.04.2025.
09.04.2025 через систему "Електронний суд" позивач-1 подав заяву (вх. № 11575/25 від 10.04.2025), в якій, зокрема, просив розглядати справу без його представника за наявними у справі матеріалами. Заява Південного офісу Держаудитслужби України судом долучена до матеріалів справи.
30.12.2025, у зв`язку із винесенням Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, яка була оприлюднена 23.12.2025, та усунення обставин, які зумовили зупинення провадження, ухвалою Господарського суду Одеської області провадження у справі було поновлено, підготовче засідання суду було призначено на 10:40 год 22.01.2026 та сторонам запропоновано надати суду письмові пояснення з урахуванням постанови ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, про що прокурор, позивачі та відповідач-1 повідомлені до їх електронних кабінетів в системі ЄСІТС, а відповідач-2 направленням ухвали суду на його офіційну адресу.
02.01.2026 через систему "Електронний суд" відповідач-1, на виконання ухвали суду від 30.12.2025, подав письмові пояснення (вх. № 30/26), які судом долучені до матеріалів справи.
07.01.2026 через систему "Електронний суд" позивач-3, подав до суду заяву (вх. № 446/26) про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, в якій, зокрема, просив суд надати можливість його представнику брати участь у всіх судових засіданнях у справі № 916/800/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою комплексу "EasyCon".
08.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області заява Херсонської міської військової адміністрації (вх. № 446/25 від 07.01.2026) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції була задоволена.
16.01.2026 через систему "Електронний суд" позивач-2, подав до суду заяву (вх. № 1606/26) про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, а позивач-3, на виконання ухвали суду від 30.12.2025, подав письмові пояснення (вх. № 1706/26), які судом долучені до матеріалів справи.
20.01.2026 через систему "Електронний суд" позивач-2, на виконання ухвали суду від 30.12.2025, подав письмові пояснення (вх. № 2259/26).
Того ж дня, ухвалою Господарського суду Одеської області заява Херсонської міської ради (вх. № 1606/25 від 16.01.2026) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції була задоволена.
22.01.2026 підготовче засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.12.2026 на 10:40 год., не відбулося у зв`язку із розгерметизацією системи опалення та низькою температурою повітря в адміністративній будівлі суду.
26.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі №916/800/25 було призначено на 10:40 год 05.02.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та відповідач-2 поштовим повідомленням на офіційну поштову адресу.
30.01.2026 через систему "Електронний суд" прокурор, на виконання ухвали Господарського суду від 30.12.2025, подав письмові пояснення (вх. № 3623/26).
05.02.2026 у підготовчому засіданні судом, після обговорення з учасниками справи, була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 12:00 год 24.02.2026, а також була визначена резервна дата судового розгляду справи по суті на 12:00 год 10.03.2026.
06.02.2026 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст.120 ГПК України, позивач-1 та відповідач-2 були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті, через електронний кабінет позивача-1 у ЄСІТС та поштовим повідомленням на офіційну адресу відповідача-2.
24.02.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті, після обговорення з присутніми учасниками справи, судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення в судовому засіданні перерви на резервну дату о 12:00 год 10.04.2026.
10.03.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті, після обговорення з учасниками справи та з урахуванням приписів ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення у судовому засіданні з розгляду справи по суті перерви до 11:20 год 23.04.2026.
11.03.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області, постановленою в порядку ст.120 ГПК України, позивач-1 та відповідач-2 були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті, через електронний кабінет позивача-1 у ЄСІТС та поштовим повідомленням на офіційну адресу відповідача-2.
23.04.2026 судове засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.03.2026 на 11:20 год., не відбулося у зв`язку перебуванням судді Цісельського О.В. на лікарняному з 07.04.2026.
24.04.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі №916/800/25 було призначено на 10:00 год 21.05.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та відповідач-2 поштовим повідомленням на його офіційну поштову адресу.
21.05.2026 у судовому засіданні, у зв`язку із об`єктивною неможливістю завершити розгляд справи, судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення в засіданні перерви до 09:30 год 04.06.2026.
22.05.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області Одеської області, постановленою в порядку ст.120 ГПК України, позивач-1 та відповідач-2 були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті, через електронний кабінет позивача-1 у ЄСІТС та відповідач-2 поштовим повідомленням на офіційну поштову адресу.
04.06.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті присутні учасники справи виступили у судових дебатах, судом був завершений розгляд справи по суді та повідомлено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та про час і дату його проголошення.
Прокурор у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд позов задовольнити повністю.
Представник позивача-2 (Херсонської міської ради) у своїй вступній промові та судових дебатах проти позовних вимог, заявлених прокурором, заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд у задоволені позову відмовити повністю.
Представник позивача-3 (Херсонської міської військової адміністрації) у своїй вступній промові та судових дебатах проти позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд у задоволені позову відмовити.
Позивач-1 (Південний офіс Держаудитслужби) про час та дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу (копій ухвал суду) до електронного кабінету позивача-1 у ЄСІТС, проте, своєї правової позиції щодо позову суду не надав, відповідно до наданої суду заяви (вх. № 11575/25 від 10.04.2025) просив розглядати справу без його представника за наявними у справі матеріалами.
Відповідач-2 (ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс") про час та дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, направлені судом на офіційну поштову адресу відповідача-2, повернуті з відміткою про відсутність відповідача-2 за вказаною адресою, його представник у судові засідання не з`являвся, своїм правом на захист не скористався.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідач-2 – (ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс") належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПУ України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, суд належним чином повідомляв позивача-1 та відповідача-2 про дату, час та місце розгляду справи у розумінні норм ГПК України, оскільки судом вжито достатніх заходів для належного сповіщення зазначених учасників справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС у своїй постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.
Враховуючи належне повідомлення позивача-1 та відповідача-2 про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи розумні строки розгляду справи, суд дійшов висновку про їх належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності їх представників.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні та достатні умови для доведення ними своїх правових позицій, надання доказів, які, на думку учасників справи, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. 
Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні" та подальших Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії".
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку "розумності строку" розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, ЄСПЛ в вищенаведеному рішенні зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії").
У справі "Bellet v. France" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом" (див. рішення у справах "Walchli v. France" від 26.07.2007 та "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).
При цьому, російські війська постійно здійснюють масовані ракетні обстріли по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема, і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання що в свою чергу безпосередньо впливає на нормальну роботу обладнання приміщень суду, зокрема, системи опалення. Поновлення постачання електроенергії та відновлення нормальної роботи системи опалення суду потребує додаткового часу. 
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, відсутність електроенергії та перебої у системі опалення у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень ГПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.
15.06.2026 відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності прокурора, представників позивача-3 та відповідача-1 судом було проголошено скорочене судове рішення та повідомлено про дату складання повного тексту судового рішення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.
07.06.2021 за результатами проведення електронного аукціону в електронній системі публічних закупівель "ProZorro", Департаментом були придбані "Послуги щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям, лот № 2 - ділянка № 2 (Суворовський район)(Центр)" (ідентифікатор закупівлі UA-2021-04-22-003766-с (https://prozorro.gov.ua/tender/ UA-2021-04-22-003766-с).
Як убачається з оголошення про проведення відкритих торгів UA-2021-04-22-003766-с (т.с.1, а.с. 36-45), критерієм вибору переможця електронного аукціону була ціна, очікувана вартість предмета закупівлі становила 3 846 820,07 грн з ПДВ.
Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій (т.с. 1, а.с. 46) участь у відкритих торгах прийняли два суб`єкта господарювання: ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс". 
За результатами проведення електронного аукціону переможцем процедури відкритих торгів було визначено ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", тендерна пропозиція з сумою 3 808 839,93 грн якого відповідала кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації замовника (т.с. 1, а.с. 47, 48), у зв`язку із чим електронною системою закупівель 11.06.2021 було сформовано повідомлення про намір укласти договір про закупівлю (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-04-22-003766-c/print/active-awards/pdf/420473748f33774801d497cd07bf2122?np=1).
За результатами проведеного аукціону, 30.06.2021 між Департаментом міського господарства (замовник) та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" (виконавець) був укладений договір № 121 про закупівлю послуг щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям (далі по тексту – договір № 121) (т.с. 1, а.с. 51-55), відповідно до п.1.1. якого виконавець зобов`язався у 2021 році надати послуги, зазначені у п.1.2. даного договору та у відповідності до специфікації, зазначеної у додатку 1 до договору, а замовник прийняти та оплатити надані послуги.
У абзаці другому пункту 1.3 договору зазначено, що джерелом фінансування закупівлі є кошти місцевого бюджету (кошти бюджету Херсонської міської територіальної громади).
Відповідно до п. 3.1 договору № 121 його ціна становить 3 808 839,93 грн без ПДВ.
Згідно п. 6.1. договору № 121 замовник впродовж п`яти робочих днів з дати отримання від виконавця актів наданих послуг, згідно з п.1.1. договору, зобов`язаний розглянути результати наданих послуг та затвердити їх або в то й же строк надати письмову вмотивовану відмову від затвердження та повідомити виконавця про усунення недоліків. У випадку відсутності зауважень до результатів послуг, змовник зав`язаний підписати відповідний акт та повернути виконавцю один примірник підписаного акту.
Замовник зобов`язаний сплачувати кошти за надані послуги згідно з актом наданих послуг, з урахуванням розділу 6 даного договору (п.п. 7.1.2. договору).
Виконавець має право отримувати плату за надані послуги (п.п.7.4.1. договору). Пунктом 11.1. договору встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021.
Відповідно до п. 13.1. договору його невід`ємною частиною є: Специфікація до договору -Додаток № 1 (т.с.1, а.с. 56); Порядок зміни ціни договору - Додаток № 2 (т.с.1, а.с. 57); Експлікація об`єктів благоустрою м. Херсон (закріплена територія) на 2021 ділянка № 2 (Суворовський район) (Центр) - Додаток № 3 (т.с.1, а.с. 58-62).
На виконання умов договору на підставі актів виконаних робіт №№ 1-67 Департамент міського господарства сплатив ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" за послуги, відповідно до умов договору № 121 у загальній сумі 3 808 720,78 грн, що підтверджується платіжними дорученнями за період з 03.08.2021 по 29.12.2021 (т.с.1, а.с. 66, 67, 69, 71, 73, 75, 77, 79, 81, 83, 85, 87, 89, 91, 93, 95, 97, 99, 101). Отже договір № 121 виконаний сторонами у повному обсязі.
18.06.2024 адміністративною колегією Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України за результатами розгляду справи № 02-02/2022 було прийнято рішення № 65/46-р/к, яким ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" були визнані винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених, п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) при участі у вищезазначеній процедурі закупівлі з ідентифікатором UA-2021-04-22-003766-с, у зв`язку із чим до них були застосовані адміністративні санкції у вигляді накладення штрафу у розмірі 68 000 грн на кожне.
Звертаючись із даним позовом прокурор зазначив, що оскаржуваний договір укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам за наявності умислу ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс".
Прокурор вважає, що ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення оспорюваного договору з метою одержання прибутку, порушив інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, протиправно прийняло участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, нівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого отримало кошти місцевого бюджету, сплачені йому Департаментом міського господарства в сумі 3 808 720,78 грн.
Враховуючи наявність умислу лише у ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", як сторони оспорюваного договору, прокурор вважає, що одержані ним грошові кошти за оспорюваним правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані нею за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Частина 3, 4 ст. 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору, відтак Прокурор, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, а позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.
Щодо наявності повноважень у прокурора на представництво інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, Херсонської міської ради та Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3,5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови ВП ВС від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Таким чином, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови ВП ВС від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 ВП ВС дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" одним із основних принципів місцевого самоврядування визначено поєднання місцевих і державних інтересів. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 та ч. 1 ст. 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Сільські, селищні, міські ради, відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до приписів ст. 16 наведеного Закону органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів.
Підпунктами 16, 17, 18, 7, 30 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до питань, які вирішуються районними і обласними радами виключно на їх пленарних засіданнях відносяться, зокрема, затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку, підготовки територіальної оборони та населення України до участі в русі національного спротиву відповідно району, області, цільових програм з інших питань, заслуховування звітів про їх виконання; розгляд прогнозів відповідно районних, обласних бюджетів, затвердження таких бюджетів, внесення змін до них, затвердження звітів про їх виконання; розподіл переданих з державного бюджету коштів у вигляді дотацій, субвенцій відповідно між районними бюджетами, місцевими бюджетами міст обласного значення, сіл, селищ, міст районного значення; прийняття рішень щодо делегування місцевим державним адміністраціям окремих повноважень районних, обласних рад; прийняття рішень про звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
При цьому на підставі ч. 1 ст. 62 наведеного Закону держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.
Суд зауважує, що відповідно до вище наведених приписів законодавства на території міста Херсон інтереси Херсонської міської територіальної громади представляє Херсонська міська рада.
Відповідно до Регламенту Херсонської міської ради VІІІ скликання, затвердженого рішенням міської ради від 11.12.2020 № 1 (із змінами та доповненнями внесеними рішенням Херсонської міської ради від 24.12.2020 №20, рішенням Херсонської міської ради від 05.11.2021 №566) (далі – Регламент) (т.с. 1, а.с. 174-214), Херсонська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, складається із 54 депутатів, здійснює від імені Херсонської міської територіальної громади та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування. Рада має статус юридичної особи, самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки, печатку, штамп та є неприбутковою установою.
Рішення ради, прийняті в межах її повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на території ради органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами, а також громадянами, що постійно або тимчасово проживають на території цієї ради (стаття 7 Регламенту).
Рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради № 3 від 20.01.2020 (т.с. 1, а.с. 215) був затверджений Регламент виконавчих органів Херсонської міської ради (надалі – Регламент виконавчих органів) (т.с. 1, а.с. 216-250).
Відповідно до абзаців 4, 5 підпункту 3.2. Регламенту виконавчих органів міська рада, міський голова та виконавчі органи міської ради діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” та іншими законами. Виконавчі органи міської ради забезпечують виконання рішень міської ради, сприяють реалізації її повноважень. 
Підпунктом 3.4.1. Регламенту виконавчих органів встановлено, що виконавчі органи міської ради є підпорядкованими виконкому та міському голові.
Відповідно до підпунктів 1.1., 1.3. – 1.5. Положення про Департамент міського господарства Херсонської міської ради, затвердженого рішенням Херсонської міської ради № 66 від 26.01.2021 (т.с. 2, а.с. 3-9) Департамент є виконавчим органом Херсонської міської ради, є підзвітнім та підконтрольним міській раді, підпорядкованим її виконавчому комітету та міському голові, заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради згідно з розподілом обов`язків. Департамент утримується за рахунок коштів бюджету міської територіальної громади, відповідно до затвердженого кошторису видатків, а також інших джерел не заборонених чинним законодавством. Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у територіальних представництвах Державного казначейства України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, кутовий штамп та бланк установленого зразка, інші атрибути, необхідні юридичній особі.
Згідно з підпунктом 2.2.54. зазначеного Положення Департамент є головним розпорядником коштів у межах наданих повноважень.
З огляду на наведене, міська рада (у спірних правовідносинах – Херсонська міська рада) має повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за кошти місцевого бюджету, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів. 
У свою чергу, як встановлено судом, відповідно до абз.2 п. 1.3. договору № 121 джерелом фінансування вказаної закупівлі були кошти місцевого бюджету (кошти бюджету Херсонської міської територіальної громади).
Разом з тим, суд зазначає, що указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ. Вказаний указ неодноразово продовжувався та діє по теперішній час. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи – військові адміністрації.
Статтею 1 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" встановлено, що для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, в районі відсічі збройної агресії РФ, зокрема, в районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації. 
Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та ч. 12 ст. 3 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" повноваження військових (військово-цивільних) адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій, та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, визначених цими законами.
У абзаці 4 ст. 1 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" визначено, що військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на територіях відповідних територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, повноваження сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, сільських, селищних, міських голів та інші повноваження, визначені цим Законом.
У відповідності до приписів ч. 8 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування. 
Частина 9 ст.4 вище вказаного Закону передбачає, що у разі утворення районних, обласних військових адміністрацій у день набрання чинності актом Президента України про їх утворення припиняються повноваження відповідних районних, обласних військово-цивільних адміністрацій.
Таким чином, у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій. 
Указом Президента України від 19.09.2022 № 658/2022 "Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Херсонській області" створено Херсонську міську військову адміністрацію Херсонського району Херсонської області.
Отже, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, представляти територіальну громаду Херсонського району та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, права суб`єкта комунальної власності, в даному випадку виступає Херсонська міська військова адміністрація Херсонського району Херсонської області.
Таким чином, Херсонська міська військова адміністрація виступає в якості суб`єкта владних повноважень, яка приймає участь у формуванні бюджету та забезпечує його виконання, а також зобов`язана забезпечити раціональне та максимально ефективне використання бюджетних коштів, приймає рішення про використання виділених коштів, контролює належне і своєчасне відшкодування шкоди, заподіяної державі та є уповноваженим органом влади в розумінні ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Приписами ч. 1 ст. 8 вище наведеного Закону встановлено, що моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" встановлено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі.
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 "Положення про Державну аудиторську службу України", затвердженого постановою КМУ №43 від 03.02.2016 (надалі – Положення № 43) Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Підпунктами 1, 3 п. 3 Положення № 43 основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (.
У абзацах 1, 3 п.п. 9 п. 4 Положення№ 43 зазначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Згідно з пп. 20 п. 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Постановою КМУ № 266 від 06.04.2016 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби, відповідно до п. 1 якої міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 1 утворюються як юридичні особи публічного права.
На території Херсонської області повноваження здійснює Південний офіс Держаудитслужби, який і є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у цих спірних правовідносинах.
Щодо визначення позивачем у справі за позовом прокурора в інтересах держави в особі Держаудитслужби суд ураховує висновки ВП ВС, викладені у постанові від 12.03.2018 у справі №826/9672/17, відповідно до яких орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 20.07.2021 у справі №904/5598/18.
Як встановлено судом, 20.02.2025 Херсонською обласною прокуратурою в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" на адресу Херсонської міської ради, Херсонської міської військової адміністрації та Південного офісу Держаудитслужби був направлений лист за № 15/2-1108вих-25 (№ 15/2-1669-25) (т.с.2, а.с. 27, 28) в якому було повідомлено про виявлені порушення під час закупівлі Департаментом міського господарства "Послуг щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям, лот № 2 – ділянка № 2 (Суворовський район) (Центр) (ідентифікатор закупівлі UA-2021-04-22-003766-с), внаслідок якої був укладений договір № 121 від 30.06.2021 яким порушені інтереси держави, у зв`язку із чим прокурором буде подано в інтересах Південного офісу Держаудитслужби, Херсонської міської ради та Херсонської міської військової адміністрації позовну заяву до Департаменту міського господарства та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" про визнання недійсним правочину та стягнення коштів.
Враховуючи викладене, унаслідок невжиття вказаними органами належних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про можливе порушення інтересів держави, свідчить про їх бездіяльність. 
Отже, суд вважає, що за наведених обставин, прокурор правомірно звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі позивачів.
Щодо заявлених прокурором позовних вимог суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, в якості обґрунтування заявленого позову прокурор посилається на невідповідність оспорюваного договору чи приписам законодавства, чинного на час його укладення.
Відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, яка була чинною у період існування спірних відносин).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначив, що стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд у своїх постановах від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма Цивільного кодексу України, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Частиною 3 ст.228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК України, ч.1 ст.208 ГК України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation – NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Щодо позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним та застосування ч.3 ст.228 ЦК України, суд зазначає наступне.
Для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (надання послуг щодо утилізації/видалення сміття та поводження зі сміттям) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. 
Проте, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. 
Суд звертає увагу на те, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК України.
В той же час, у підставах заявленого позову прокурор не зазначав про те, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У справі "Kurban v. Turkey" ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС, яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
Виходячи з вище зазначеного суд вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
З урахуванням правових висновків, викладених у постанові ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, суд зазначає про невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Верховний Суд у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зауважив, що при визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Натомість, у цій справі прокурор обґрунтовує свої вимоги порушенням ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведених Департаментом міського господарства відкритих торгів з закупівлі послуг, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України "Про публічні закупівлі", нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
За ствердженням прокурора, оскаржуваний договір, який укладений за підсумками проведення публічних торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 203, 215, 228 ЦК України, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства за наявності умислу ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс",.
Разом з тим, наявні матеріали справи не містять, а прокурором у встановленому процесуальним законом порядку, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання державі збитків через укладення оспорюваного договору. 
При цьому, суд звертає увагу на те, що учасники відкритих торгів, зокрема, відповідач-2, були притягнуті до відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій під час підготовки та участі у процедурі закупівлі за державні кошти на торгах, що підтверджується наявністю рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 18.06.2024 № 65/46-р/к, яким ТОВ "Альянсбуд Груп" та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" визнані винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених, п.п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) при участі у процедурі закупівлі з ідентифікатором UA-2021-04-22- 003766-с та на них накладено штрафи у розмірі 68 000 грн на кожного.
Однак, на переконання суду, сам по собі факт вчинення стороною правочину порушення антиконкурентного законодавства під час підготовки та участі у процедурі закупівлі за державні кошти у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, не є беззаперечним та достатнім доказом завдання ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" збитків державі, незаконного збагачення (при тому, що договір № 121 виконано в повному обсязі та без зауважень замовника), а отже відсутні підстави для застосування до спірного правочину приписів ч.3 ст.228 ЦК України.
Суд також зауважує, що прокурор у позові стверджував про те, що через порушення законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави, зокрема враховуючи, що закупівлю товарів проводив Департамент міського господарства Херсонської міської ради, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є держава через привласнення коштів такого закладу. Прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету) після повернення таких коштів Департаменту міського господарства Херсонської міської ради, що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності Департаменту.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності добросовісного учасника, виходячи з того, що добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було, а також що конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Отже, такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування прокурором наявності публічного інтересу.
ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
На переконання суду, у даному випадку встановлене порушення конкурентного законодавства вже отримало належну правову оцінку у вигляді застосування санкцій Антимонопольним комітетом України, у вигляді накладення штрафу на відповідача-2.
Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, оспорюваний договір виконано в повному обсязі, замовником прийняті надані виконавцем послуги та оплачені повністю.
В свою чергу, прокурор не надав належних та допустимих доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, доказів того, що надані послуги за спірним договором були виконані за завищеними цінами або того, що аналогічні послуги могли бути надані з використанням менших ресурсів, а також доказів невідповідності кількості, вартості або якості наданих послуг ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" умовам договору № 121, не надав доказів наявності та розміру завданих замовнику збитків, наявності інших порушень при виконанні умов договору про закупівлю. 
Отже суд враховує те, що прокурор у позові не посилався на ці обставини та на те, що внаслідок укладення спірного договору держава зазнала майнової шкоди або переплатила кошти.
Суд наголошує, що відповідно до встановленого прецедентного права Європейського суду з прав людини, втручання в право власності, гарантоване ст.1 Першого протоколу Конвенції з прав людини і основоположних свобод має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. Більш того, в інших сферах соціальної, фінансової та економічної політики національні органи користуються певною свободою самостійного оцінювання під час імплементації законів, що регулюють власність та договірні відносини (див. "Федоренко проти України" mutatis mutandis, AGOSI v. The United Kingdom, рішення від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52).
Отже, застосовуючи практику ЄСПЛ, національні суди повинні впевнитись, чи є втручання держави у власність особи, права якої захищаються Конституцією України та Конвенцією, пропорційними. 
Під час розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що застосування ч.3 ст. 228 ЦК України до спірних правовідносин створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. 
Водночас, суд вважає, що визнання недійсним спірного договору та стягнення з відповідача-2 коштів, які були отримані ним на виконання зазначеного договору, порушує справедливий баланс між інтересами держави та учасників договору № 121.
У цій справі, прокурор для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони - Департаменту міського господарства не майно, отримане за оспорюваним правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з ТОВ “Благоустрій Херсон Плюс” на користь Департаменту.
Разом з тим, застосування у цій справі ч.3 ст.228 ЦК України всупереч її прямим приписам свідчило би про перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - Департамент міського господарства, стягнення грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
Суд зазначає, що застосування ч.3 ст.228 ЦК України до спірних правовідносин призвело б до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача 2, так і щодо добросовісної сторони правочину – відповідача 1.
Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до приписів ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. 
Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії"). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів та аргументів, наведених прокурором у своїх письмових поясненнях (вх. № 3623/26 від 30.12.2025) (т.с. 3, а.с. 64-72) як неналежні та такі, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та висновками ОП КГС ВС, викладеними у постанові від 19.12.2025 по справі № 922/3456/23, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов суд під час вирішення даного спору.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши подані учасниками справи аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору № 121 від 30.06.2021, укладеного між Департаментом міського господарства та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс".
Приймаючи до уваги, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору № 121 від 30.06.2021, укладеного між Департаментом міського господарства та ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс", суд вважає, що також відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора про стягнення з ТОВ "Благоустрій Херсон Плюс" на користь Департаменту міського господарства 3 808 720,78 грн, а з Департаменту міського господарства, одержані ним за рішенням суду 3 808 720,78 грн, стягнути в дохід держави.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у цій справі слід покласти на Херсонську обласну прокуратуру.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову - відмовити повністю.
2. Судові витрати по справі № 916/800/25 покласти на Херсонську обласну прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Повне рішення складено 25 червня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський