СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16223/25

пр. № 2/759/1421/26
18 травня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Бабич Н.Д., 
за участю секретаря судового засідання - Олійникової Н.О.,
позивача - Рєпкіна Н.І. ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - Жогіної О.О. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який подано в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та подальшого утримання дітей, забезпечення повернення дітей до місця постійного проживання, - 
ВСТАНОВИВ:

21.07.2025 року Центральним відділом судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах позивача ОСОБА_4 , громадянина Італійської Республіки подано позов про зобов`язання ОСОБА_2 повернути малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Італійській Республіці за адресою: АДРЕСА_1 протягом 10 днів з дати отримання повного тексту рішення. Якщо Відповідачка відмовиться повертати дітей до Італійської Республіки передати дітей батьку ОСОБА_4 для забезпечення повернення дітей до Італійської Республіки. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач та ОСОБА_2 (Відповідач) є батьками малолітніх ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Прато, Італійська Республіка, та ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Прато, Італійська Республіка. Діти з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживали в Італійській Республіці. ОСОБА_4 та відповідачка одружилися 03.06.2013 року у місті Прато, Італійська Республіка. У 2023 році позивач подав позов до суду міста Прато про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та врегулювання опіки над їх дітьми. Суд міста Прато призначив офіційну психологічну консультацію, спрямовану на оцінку батьківської здатності подружжя. 23.07.2024 соціальна служба надіслала лист відповідачці, запросивши її на 25.07.2024 на спільну зустріч з куратором для обговорення розпорядження суду. ОСОБА_2 не відповіла на зазначений електронний лист і не з`явилась на зустріч. 17.08.2024 ОСОБА_4 через соціальну мережу «Facebook» дізнався, що діти перебувають у місті Київ. Крім того, під час судового слухання про зміну умов роздільного проживання, яке відбулося 02.10.2024 ОСОБА_2 через свого адвоката подала листа до суду, в якому вона підтвердила, що прийняла рішення покинути місто Прато та повернутися в Україну з обома дітьми. Згідно із заявою позивача щодо причин подання заяви про повернення дітей відповідачка не лише забрала дітей від батька, бабусі та дідуся, італійської державної соціальної служби, вивізши їх за кордон, але й повезла їх в країну, яка перебуває в стані війни, піддаючи життя дітей серйозній небезпеці. Відповідно до рішення суду міста Прато про розлучення та опіку над дітьми від 13.02.2025 року постановлено передати дітей соціальній службі за місцем постійного місця проживання дітей в Італії; ОСОБА_4 надано відповідні повноваження негайно ініціювати процедуру про повернення дітей в Італії відповідно до Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Таким чином, не погоджуючись із рішенням, прийнятим відповідачкою ОСОБА_2 одноосібно, 08.04.2025 електронною поштою до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції 1980 року через Міністерство юстиції Італійської Республіки надійшла заява позивача ОСОБА_4 про сприяння поверненню дітей до місця їх постійного проживання в Італійській Республіці. На підставі поданої позивачем заяви про повернення дітей та передбаченого статтею 28 Конвенції 1980 року доручення від 03.03.2025, відповідно до підпунктів 5 та 6 пункту 9 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 року № 338) (далі - Порядок), вживалися заходи щодо встановлення місцезнаходження дітей на території України, а саме надсилався запит до Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації із проханням про надання відомостей про реєстрацію місця проживання (останнє відоме місце реєстрації/проживання) відповідача та/або дітей, що містяться в реєстрі територіальної громади, та до Національної поліції України з проханням надати сприяння у встановленні місцезнаходження дітей та особи, з якою діти перебувають на території України. Згідно з відповіддю Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 13.05.2025 за даними інформаційно-комунікаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» місце проживання (перебування) ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Національна поліція України з листом від 30.05.2025 № 54731-2025 повідомила, що за результатами перевірки, проведеної Головним управлінням Національної поліції у м. Києві, з`ясовано, що малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_2 . 17.04.2025 на підставі заяви позивача, відповідно до пункту 12 Порядку, Міністерство юстиції України доручило Управлінню судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернутися до відповідачки з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дітей до Італійської Республіки. 18.04.2025 Управлінням на адресу відповідачки було направлено лист з повідомленням інформації про надходження заяви батька дітей, а також запропоновано з`явитися до Управління для ознайомлення її з положеннями Конвенції, вирішення питання мирним шляхом, або для отримання згоди на добровільне повернення дітей до Італійської Республіки. 05.05.2025 року Відповідачці було повторно надіслано пропозицію прибути особисто до Управління для надання пояснень або направлення останніх на електронну пошту Управління. Проте, відповідач до Управління не з`явилася, про причини неявки не повідомляла, заяв, клопотань або інших документів до Управління не подавала. 04.06.2025 року Управлінням повторно направлена пропозиція ОСОБА_2 прибути особисто до Управління 20.06.2025 об 11:00 для надання пояснень або направлення останніх на електронну пошту Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги. Станом на день звернення з позовом до суду відповідач до Управління не з`явилася, про причини неявки не повідомляла. Заяв, клопотань або інших документів до Управління не подавала. Таким чином, на думку представника позивача відповідачка одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дітьми держави їх постійного місця проживання. Своїми діями, зокрема, не повертаючи дітей до постійного місця проживання в Італійську Республіку, відповідачка порушує права дітей та позивача, зокрема, право дітей на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дітей. Позивач вважає, що відповідачка неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше протиправне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року №3303-IV. 
Ухвалою суду від 30.07.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.4 том №2). 
08.10.2025 року представником відповідачки адвокатом Жогіною О.О. отримано в суді примірник позовної заяви з додатками (а.с.16 том №2). 
23.10.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідачки Жогіної О.О. , в якому вона заперечувала проти вимог позивача та зазначила, що діти ОСОБА_6 та ОСОБА_10 мають громадянство України; під час подружнього життя ОСОБА_4 вдавався до актів фізичної агресії по відношенню до дружини, якщо та не корилася його волі (хватав за волосся, притискаючи до стін), в інших випадках кидав в неї мебель. Словесні образи траплялися майже щодня, фізичні домагання - 2 чи 3 рази на місяць. Агресивна поведінка чоловіка з часом лише загострювалася. Фізичне насильство по відношенню до відповідачки відбувалося навіть під час її вагітностей першою та другою дитиною. 27.03.2023 року ОСОБА_13 звернулася до відділення невідкладної допомоги лікарні Мейера у Флоренції, щоб її доньки були обстежені у спеціалізованій лікарні, підозрюючи що вони могли зазначити сексуального насильства з боку батька, щодо якого ведеться слідство. Після обстеження, яке підтвердило відсутність ознак насильства, карабінери міста Прато вирішили продовжити розслідування. У 2023 році було розпочато процедури розлучення та кримінального провадження проти ОСОБА_4 (прояв неодноразової фізичної та психологічної агресії з неодноразовими приниженнями, образами та погрозами, з неодноразовими переслідуваннями та домаганнями, він жорстко поводився зі своєю дружиною ОСОБА_13 , спричиняючи їй постійні страждання та зневіру, піддаючи її нестерпному способу життя). 25.10.2023 року у цивільній справі № 1457/2023 суд Звичайного Суду Прато постановив передати дітей під виключно опіку матері та заборонив ОСОБА_4 наближатися до місць перебування дружини та дітей протягом 6 місяців. 04.11.2023 року судом міста Прато виніс рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді виселення ОСОБА_4 з сімейного будинку, розташованого в м. Прато та не повертатися туди без дозволу судді, не наближатися до потерпілої до ОСОБА_13 та її доньок. Незважаючи на заборони судів, ОСОБА_4 не припинив свої переслідування, тому побоюючись за своє, фізичне та психічне здоров`я дітей відповідач прийняла рішення повернутися до України. Згідно із законодавством Італійської Республіки згода одного із батьків на вивезення його дитини іншим із батьків до іншої держави не потрібна. Рішенням Суду міста Прато від 04.02.2025 року суд визнав відповідальним за розлучення ОСОБА_4 ; доручив неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_5 соціальній службі за місцем постійного проживання в Італії; доручив соціальній службі визначити одну або кілька освітніх спільнот, приданих для влаштування неповнолітніх; негайно повернути до Італії дітей та помістити їх до виховного закладу; організувати для кожного з батьків зустрічі зі своїми доньками через захищені зустрічі в нейтральному місці, які відбуватимуться окремо для кожної із дівчат; призначив дітям адвоката, опікуна; рішення з питань здоров`я та психологічного здоров`я дітей будуть прийматися опікуном за погодженням з соціальною службою після консультації з батьками; ОСОБА_4 надається рішення та відповідні повноваження негайно активувати процедуру, передбачену Гаазькою конвенцією від 25.10.1980 року для репатріації дочок до Італії; наказав провести ОСОБА_14 психотерапію, а ОСОБА_19 логопедичну оцінку. Відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей процедура повернення дітей може бути ініційована одним із батьків шляхом його безпосереднього звернення до суду. Проте особисто позивач ніяких дій не вчиняв, а чекав аж до 04.02.2025 року, коли отримав рішення суду міста Прато, яким якого зобов`язали ініціювати процедуру повернення дітей, хоча як він зазначає ще 17 серпня 2024 року він дізнався про перебування дітей у Києві. З 26.10.2023 року позивач фактично не здійснював право піклування дітьми, одноосібна опіка була передана матері - ОСОБА_15 . Відповідач вважає, що підставами для повернення дітей до Італійської Республіки є особисте заперечення дітей проти повернення і досягли такого віку і рівня зрілості, 
при якому слід брати до уваги їх думку; діти прижилися в новому середовищі в Україні; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Наполягала, щоб суд заслухав та врахував думку дітей з приводу небажання повертатися до Італійської Республіки. Також заперечувала проти повернення дітей до Італійської Республіки оскільки за рішення Суду м. Прато у справі № 1457/2023 року дітей слід передати соціальній службі за місцем постійного проживання в Італії для влаштовання до виховного соціального закладу і опікуватися дітьми буде не мама чи батько, а незнайомі їм та зовсім чужі люди, що само по собі є стресом і травматичним для дітей. Діти повністю прижилися в Україні і вважають її своїм постійним місцем проживання. На переконання відповідача, повернення дітей до Італії поставить їх під загрозу заподіяння психічної шкоди, оскільки, діти будуть розлучені із матір`ю, з якою мають тісний зв`язок; діти які проживають в атмосфері комфорту, любові, піклування, всебічного розвитку, мають можливість розкривати та удосконалювати свої здібності, мають друзів і із задоволенням відвідують дошкільні та навчальні заклади в Україні, будуть поставлені дійсно в «нестерпну ситуацію» - влаштування до соціального закладу (а.с. 27-44 том №2). 
Разом з відзивом подано клопотання про виклик свідків (а.с.91-93 том №2) та докази на підтвердження викладених у відзиві обставин та заперечень проти позову.
03.11.2025 року до суду надійшли клопотання представника відповідача про долучення доказів у справу (а.с.162-164 том №2). 
03.11.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив (а.с.167-174 том №2). 
20.11.2025 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив з доказами, у тому числі висновок експерта № 37/10/25 від 05.11.2025 року за результатами судової психологічної експертизи (а.с. 182-188, 220-248 том №2). 
12.01.2026 року до суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання доказів (а.с.14-16 том №3). 
26.01.2026 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача на клопотання позивача про приєднання доказів (а.с.97-98 том №3).
19.02.2026 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 17.03.2026 року на 09 год 00 хв. (а.с.109 том №3)
В судовому засіданні представник позивача Рєпкін Н.І. заявлені позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові.
На підставі Постанови Кабінету Міністрів України №517 від 06.05.2025 року «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) перейменоване на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. 
В судовому засіданні представник відповідача та відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечували з підстав викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. 
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідачку, допитавши свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав.   
Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.. 
03.06.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_16 було зареєстровано шлюб в Муніципалітеті міста Прато, Італійська Республіка, про що зроблено запис під №98 (а.с. 41-46 том №1). 
ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилася донька ОСОБА_6 , про що в Національному Реєстрі Громадян Резидентів здійснено запис № 95 ч.1 С.А. за 2018 рік - Муніципалітет Прато, Італійська Республіка (а.с. 21-29 том №1). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилася друга донька - ОСОБА_10 , про що в Національному Реєстрі Громадян Резидентів здійснено запис № 1123 ч.1 С.Б. за 2020 рік - Муніципалітет Прато, Італійська Республіка (а.с. 9-20 том №1). 
Відповідно до зведеної довідки про місце проживання, сімейний стан Муніципалітету Прато , Італійська Республіка, протокол НРГР 7046707374 від 24.11.2024 року позивач, відповідач та їх спільні діти були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18 том №1).
На навчальний 2023-2024 рік ОСОБА_6 була зарахована в 3-А клас дитячої школи «Сан Джузеппе» та відвідувала її регулярно, що підтверджується довідкою від 12.11.2024 року (а.с.36-40 том №1).
На навчальний 2023-2024 рік ОСОБА_10 була зарахована в 1-А клас дитячої школи «Сан Джузеппе» та відвідувала її регулярно, що підтверджується довідкою від 12.11.2024 року (а.с.30-33 том №1).
Звертаючись до Міністерства юстиції щодо обставин викрадення дітей громадянин Італійської Республіки ОСОБА_4 повідомив, що він подав цивільний позов в суд Прато про визначення розлучення з його дружиною ОСОБА_13 і врегулювання опіки над їх спільними дітьми. Суд Прато призначив офіційну психологічну консультацію, спрямовану на оцінку батьківської здатності подружжя, і у світлі поданого призначеним експертом доктором Іларією Кальвані, вирішив перевести доньок до соціальної служби, відповідальної за місцевість на період 12 місяців, доручивши їй організовувати зустрічі батька/дочок при захищеному способі, двічі після обіду на тиждень, з уточненням що зустрічі відбуватимуться окремо для двох дівчат, яких супроводжуватимуть та заберуть люди, окрім їх матері та бабусі по материнській лінії, забезпечити щоб ОСОБА_14 пройшла психотерапевтичний курс, а ОСОБА_19 логопедичну оцінку; у звіті від 25.07.2024 року соціального працівника ОСОБА_52 показано, що соціальною службою 23.07.2024 року на адресу пані ОСОБА_20 надіслано електронний лист із запрошенням 25.07.2024 року на спільну зустріч з куратором; пані ОСОБА_20 на лист не відповіла на зустріч не з`явилася; спроби зв`язатися з пані ОСОБА_20 по телефону не дали результату; запланована зустріч з бабусею та дідусем по лінії батька в той же день не відбулася, вихователька пішла до додому щоб забрати дітей, на дзвінок ніхто не відповідав, вікна були зачинені, з пані ОСОБА_20 зв`язатися по телефону не вдалося. Прокуратура Прато відкрила справу №3790/2024 щодо гр. ОСОБА_2 за злочин викрадення дитини за ст. 574 КК. Та сама прокуратура заявила, що ОСОБА_4 повинен вжити заходів з центральним органом для того, щоб вимагати репатріації неповнолітніх. 17 серпня в профілі ОСОБА_21 в Facebook, двоюрідної сестри ОСОБА_13 , яка проживає в Києві, ОСОБА_4 побачив фото доньки ОСОБА_19 . 02.10.2024 року пані ОСОБА_20 подала через свого адвоката лист на адресу судді, в якому підтвердила, що прийняла рішення залишити Прато та повернутися в Україну з доньками (а.с.51-54 том №1).
У причинах на адресу Міністерства юстиції пан ОСОБА_4 вказував, що очевидно ОСОБА_2 здійснила вчинок, який ініціює справу про міжнародне викрадення дітей, враховуючи що діти проживали в АДРЕСА_1, де вони народилися і жили до липня минулого року (2024), вони були вивезені до України в місто Київ без згоди батька, як особи яка здійснює батьківські обов`язки; соціальної служби - як довіреної служби, відповідно до положення Цивільного суду Прато; адвоката Елізи Запполорті, як куратора, призначеного судом; суд Прато заявив, що пан ОСОБА_22 повинен вжити заходів до Центрального органу, щоб вимагати репатріації неповнолітніх (а.с.68-75 том №1). 
Постановою Цивільного суду Прато від 19.07.2024 року у справі № 1457/2023, зазначено, що враховуючи, що наказ про захист від 26-27.10.2023 року щодо ОСОБА_4 втратив чинність (раніше було скасовано кримінально-процесуальний захід заборони наближення позивача до його малолітніх дітей) і що 11.06.2024 року суддя попереднього розслідування ухвалив припинити кримінальне провадження № 81/2024 щодо ОСОБА_4 за обвинуваченням у злочині, передбаченому ст. 572 КК, проти пані ОСОБА_2 залишається відкритим. Суд зазначає, що між подружжям існує висока ступень конфлікту. У постанові зазначено, що перед судовим експертом не ставили завдання встановлювати факти, шо стосуються кримінального провадження № 81/2024, а лише оцінити батьківські здібності сторін з урахуванням фактів, наданих сторонами; суд прийшов до висновку, що розміщення дочок з матір`ю має бути підтверджено, тому що не виявлено серйозних недоліків у її батьківських навичках; суд тимчасово постановив довірити неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_5 соціальній службі відповідальній за територію їхнього проживання в Прато терміном на дванадцять місяців; на соціальну службу покладено завдання організувати захищені зустрічі батька з донькою в нейтральному місця принаймні двічі на тиждень із зазначенням, що зустрічі відбуваються окремо для двох дітей, яких супроводжують і забирають люди, окрім матері та бабусі по материнській лінії; забезпечити щоб ОСОБА_24 пройшла психотерапію і амбулаторії ментального здоров`я дітей та підлітків, а ОСОБА_19 - логопедичну оцінку (а.с.57-67 том №1).
04.02.2025 року у справі № 1457/2023, до якого приєдано провадження № 1825/2023 і провадження у справах неповнолітніх Флоренції № 23/2023 Суд міста Прато визнав відповідальним за розлучення між ОСОБА_25 та ОСОБА_4 чоловіка; відхилив прохання ОСОБА_4 про позбавлення матері батьківської відповідальності; доручив неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_5 соціальній службі за місцем постійного проживання в Італії; доручив соціальній службі визначити одну чи декілька освітніх спільнот, придатних для влаштування неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; постановив негайно повернути до Італії неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_19 та поміщення їх до виховного закладу; організує для кожного з батьків зустрічі з дочками через захищені зустрічі у нейтральному місці, які відбуватмуться окремо для двох дівчат на основі календаря, підготовленого Соціальними службами, беручі до уваги вказівки, надані вихователями та психологом ОСОБА_6 ; призначив адвоката ОСОБА_26 опікуном неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , починаючи з моменту отримання новин про повернення дівчат на національну територію; ОСОБА_4 надано рішення та повноваження активувати процедуру, передбачену Гаазькою конвенцією від 25.10.1980 р. (а.с.81-179 том №1).
ОСОБА_2 є громадянкою України, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 05.07.2005 року Святошинським РУ ГУ МВД України в місті Києві (а.с.45-47 том №2). 
Відповідач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом № 2025/002711969 з реєстру територіальної громади від 25.02.2025 року (а.с.48 том №2).
Громадянство України ОСОБА_6 підтверджується закордонним паспортом НОМЕР_2 від 11.12.2023 року та довідкою № 212 про реєстрацію особи громадянином України від 19.10.2023 року, виданою послом України в Італійській Республіці. Підтверджено громадянство України з 05.09.2018 року (а.с. 49, 53-54 том №2). 
Громадянство України ОСОБА_7 підтверджується закордонним паспортом НОМЕР_3 від 11.12.2023 року та довідкою № 213 про реєстрацію особи громадянином України від 19.10.2023 року, виданою послом України в Італійській Республіці. Підтверджено громадянство України з 05.09.2018 року з 21.11.2020 року (а.с.48, 56-57 том №2). 
Відповідно до консультативних висновків спеціаліста від 12.11.2024 року діти ОСОБА_14 та ОСОБА_10 проходили обстеження в КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Шевченківського району міста Києва, за висновками яких діти здорові (а.с. 49, 59 том №2).
11.11.2024 року Дошкільним навчальним закладом № 395 Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації видано довідку про зарахування з 13.09.2024 року до навчального закладу для дітей з порушенням мовлення ОСОБА_7 , з якої вбачається, що дитина відвідує дитячий садок систематично, дівчинка дружелюбна, охайна, ввічлива, грається з однолітками, мама приділяє достатньо уваги вихованню і розвитку доньки (а.с. 61 том №2).
Згідно акту обстеження умов проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 27.01.2025 року Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено, що умови проживання дітей задовільні, квартира АДРЕСА_4 , чиста та охайна, облаштована усім необхідним для комфортного проживання, продукти харчування в достатній кількості, для дітей облаштована окрема кімната з спальними місцями, столом для навчання та малювання, достатня кількість іграшок, одяг відповідає віку та сезону; зазначено, що діти навчаються, відвідують музичну школу, дитячу ігрову кімнату (а.с.61-63 том №2).
Відповідно до характеристики учениці 1 класу Київської дитячої музичної школи № 22 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 з 01.09.2025 року успішно навчається в музичній школі по класу фортепіано, має прекрасні музичні здібності, дівчина весела та комунікабельна, вільно володіє українською мовою, легко заводить дружбу з іншими дітьми та має чудові стосунки з викладачами. Бере участь в концертах. Дитина успішно адаптувалася та є щасливою українкою, а також важливим учасником творчого колективу (а.с. 64 том №2).
Згідно характеристики учениці 1-В класу Ліцею № 76 Олеся Гончара м. Києва, ОСОБА_14 навчається в навчальному закладі з 01.09.2025 року, зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна та уважна учениця. Спілкується українською, засвоює матеріал добре, самостійно в логічній послідовності переказує текст, розуміє основну думку тексту. Має багато друзів, стосунки з однокласниками дружні. Матір приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться навчанням дитини. Дівчинка має все необхідне для навчання (а.с. 65 том №2).
Згідно психолого-педагогічної характеристики від 15.10.2025 року № 25, виданої Дошкільним закладом № 395, ОСОБА_14 відвідувала заклад з 09.09.2024 року 31.08.2025 року. Дитина швидко адаптувалася до садочку, із задоволенням відвідувала старшу групу, легко комунікувала із педагогами, подружилася із ровесниками, організовувала ігри, оволоділа українською мовою; приймає участь у святах. Дуже прив`язана до молодшої сестри ОСОБА_19 . Мама виховує дівчат у дружбі, любові, взаємопідтримці. Мама достатньо приділяла увагу розвитку дитини, водила її на додаткові гуртки. ОСОБА_14 дуже любить маму. Дівчинка успішно інтегрувалася у нове стабільне соціальне середовище в Україні (а.с. 65 том №2).
Згідно психолого-педагогічної характеристики від 15.10.2025 року № 26, виданої Дошкільним закладом № 395, ОСОБА_19 відвідує заклад з 09.09.2024 року. У дошкільному закладі створено безпечне та безбар`єрне середовище, наявне укриття, дівчинка швидко адаптувалася до садочку, із задоволенням його відвідує. Подружилася із всіма учасниками освітньо-виховного процесу; взаємодіє з дітьми в групі, має друзів. Оволоділа українською мовою, приймає участь у святах, дозвіллях, іграх. Проявляє інтерес до знань, дуже прив`язана до сестрички ( ОСОБА_14 ), сестри піклуються одна про одну. Відвідує додаткові гуртки поза межами закладу. Зміна місця проживання та відсторонення від матері небажене і може негативно вплинути на стабільний емоційний та психологічний розвиток, а також на зв`язок із матір`ю (а.с. 66 том №2).
Відповідно до виписки з медичної картки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Шевченківського району міста Києва від 14.10.2025 року ОСОБА_31 та ОСОБА_14 стоять на обліку в амбулаторії з 29.08.2024 року (а.с.66, 67 том №2).
Відповідачкою ОСОБА_2 укладені декларації № 0001-5ХЕН-99АО та № 0001-НКАЗ-99АО про вибір лікаря в інтересах дітей (а.с.67-68 том №2). 
Відповідно до довідки від 28.10.2025 року директора Ліцею № 76 навчальний заклад облаштований укриттям (а.с.164 том №2).
Ухвалою Суду міста Прато від 19.04.2023 року винесено ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді зобов`язання залишити сімейний будинок, розташований у АДРЕСА_1 , і зобов`язати обвинуваченого негайно залишити сімейне житло, а також не повертатися туди та не входити до нього без дозволу судді. ОСОБА_4 не наближатися до потерпілої ОСОБА_2 і дочок ОСОБА_24 та ОСОБА_19 , а також не наближатися до місць, які вони зазвичай відвідують, зокрема до житла, розташованого в АДРЕСА_1 , і до місця роботи потерпілої ОСОБА_2 . Підслідного ОСОБА_4, що будь-яке порушення або невиконання цієї ухвали та викладених у ній приписів може спричинити посилення запобіжного заходу із заміною нині чинного заходу на тримання під вартою, а також, у будь-якому разі, що кожне встановлене порушення чи невиконання приписів і заборон, накладених цією ухвалою, становитиме склад злочину, який кваліфікується за ст. 387-bis КК, з усіма відповідними процесуально-кримінальними наслідками (а.с.148-159 том №2).
З протоколів № POCS042023 408140915582 та № POCS042023 526121841045, складених уповноваженою особою відділення Прато Корпусу карабінерів Тоскани 08.04.2023 та 26.05.32023 року ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів з приводу жорстокого поводження в сім`ї з боку ОСОБА_4 , відносно останнього було відкрито кримінальне провадження 1181/2023 відносно ОСОБА_4 ; 26.05.2023 року з її мобільного телефону представником поліції було видалено обліковий запис, який належав її чоловіку ОСОБА_4 її локація перестала відстежуватися, а до того приходили повідомлення, що її місцезнаходження локалізовано (а.с.136-137 том №2). 
25.10.2023 року у провадження № 1457/2023 суддею суду загальної юрисдикції м. Прато винесено постанову - тимчасові заходи, прийняті у терміновому порядку. Суд постановив прийняти у терміновому порядку тимчасові заходи:
a) надати право ексклюзивної опіки над дочками ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м. Прато, та ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Прато, матеріОСОБА_2, з правом приймати рішення щодо питань, які мають важливе значення для життя неповнолітніх;
b) матір повинна надавати соціальній службі муніципалітету Прато відомості про будь-які
прийняті рішення з питань, які мають важливе значення для життя дочок, а соціальна служба
повинна повідомляти про це батька ОСОБА_4 ;
c) визначити місце проживання дочок із матір`ю;
d) призупинити контакти між неповнолітніми та батьком;
e) надати право на проживання в житлі сім`ї пані ОСОБА_2 ;
f) зобов`язати ОСОБА_4 не наближатися до житла сім`ї та до місць, які відвідують дружина і дочки протягом шести місяців із моменту повідомлення про винесення цієї ухвали (а.с.141-147 том №2).
Управлінням попередніх розслідувань Звичайного суду Прато у процедурі №1021\23 RG GIP - 1181 RG nr проведено експертне дослідження технічним консультантом-психологом для судових установ для надання відповіді на питання: наявність здатності неповнолітньої ОСОБА_6 давати свідчення, враховуючи її загальний особистий стан, стан здоров`я, когнітивний та психоафективний розвиток, оцінюючи чи є наявність будь-яких розладів особистості або поведінки, повідомляючи про здатність неповнолітньої самостійно переосмислювати та висловлювати спогади, а також надаючи їй більш доцільні вказівки для можливого проведення слухання, у разі визнання її здатною давати свідчення у спосіб, який вважається більш доцільним. За висновками даного дослідження експерт дійшов висновку, що ОСОБА_6 здатна давати свідчення у формі доказового інциденту; з огляду на мовні труднощі, рекомендується робити це за допомогою російськомовного або україномовного перекладача, який може допомогти дитині висловитися (а.с.101-128 том №2). 
У висновку судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_4 в межах провадження у справі № 1457/23 Суду з цивільних справ м. Прато спеціалістом із психіатрії наведені наступні висновки: перевірка реальності є належною (R+% та F+% у межах від 70 до 80), з умінням розпізнавати та інтегрувати об`єктивним способом інформацію, що надходить із навколишнього середовища. Це категорія, у якій можна зустріти як нормальних осіб, так і невротиків, осіб із розладами особистості, а також компенсованих психотиків. Кількість відповідей (19) свідчить про захисне ставлення до тесту, притаманне судово-психологічним ситуаціям або обумовлене рисами особистості з амбіційністю, надмірним самоконтролем і схильністю до маскування. Мислення є нечітким і неточним (R+-% та F+-% >30), що також може бути пов`язане з низькою зацікавленістю у тесті. Тип розуміння (G-Dd*) свідчить про орієнтацію на конкретне, практичне мислення та увагу до щоденних аспектів життя. Співвідношення G/M (6,75/4) вказує на інтелектуальне честолюбство, яке перевищує реальні можливості, а також на відсутність усвідомлення власних справжніх потенціалів. Показник H+A/Hd+Ad свідчить про відсутність нав`язливих та іпохондричних компонентів. Показники середнього часу реакції (середня затримка 20 секунд, середній час відповіді 18 секунд) перебувають у межах норми. Категорії змісту свідчать: категорія 4 - про схильність до інтелектуалізації; категорія 5 - наявність елементів незрілості; категорія 6 - наявність установок, пов`язаних із маскуванням та несправжністю у стосунках із зовнішнім світом і з іншими людьми, що пов`язані з питаннями ідентичності, "фальшивого Я" та нарцисизму; категорія 7 - контроль, гіперпильність, переживання зради, які вказують на підозрілість і недовіру потенційно параноїдального характеру. Здатність до адаптації знаходиться в нижніх межах середнього рівня (V 6,5 - Індекс реальності = 4). Дослідження показників афективності (тобто способу взаємодії із самим собою та іншими) вказує на інтровертований візуальний тип особистості (4/2,5) та візуальний тип особистості коартативно/інтровертного типу (2/0,5): візуальний тип свідчить про схильність обстежуваного спрямовувати свою енергію, увагу й потребу в задоволенні переважно на власний внутрішній світ, не виключаючи при цьому інших; візуальний тип (що показує справжню природу особи) свідчить про емоційну сплощеність, підтверджуючи схильність надавати перевагу власному внутрішньому світові. Співвідношення RN/RC=0,9 вказує на холодний і відсторонений темперамент; співвідношення R VIII IX X/R?10=32 підтверджує тенденцію до емоційної відстороненості. Індекс імпульсивності (0,66) свідчить про схильність до внутрішніх імпульсів, які можуть проявлятися у вигляді дії (acting-out). Індекс самоконтролю (5/2) характеризується жорсткими захисними стилями, властивими для "фальшивого Я", обсесивними до можливої наявності параноїдних рис. Співвідношення між первинним і вторинним самоконтролем вказує на надмірний контроль. Дослідження показників, які свідчать про наявність емоційного шоку або блокування, демонструє чорний колір на таблиці IV: свідчить про значну тривожну та/або депресивну складову; сексуальний елемент на таблиці VI - вказує на наявність тривоги у цій сфері; кольори на таблицях IX та X підтверджують наявність проблеми, пов`язаної з емоційно-реляційною сферою. Наявність елементів дзеркального відображення на таблицях I, VI та VII вказує на аспекти залежності від контексту і передусім на егоцентризм в естетичному сенсі, тобто пов`язаний із марнославством та прагненням справити враження; тоді як елемент девіталізації на таблиці IV може свідчити про депресивні риси. Вибір блакитного кольору як улюбленого свідчить про контрольовану особистість, схильну до раціональності, стійку до змін; натомість вибір синього як менш приємного кольору вказує на тенденцію до пасивності та залежності. На завершення слід зазначити, що відсутні будь-які показники, які б свідчили про психотичну симптоматику; проявляються лише незначні риси параноїдного типу особистості. Оцінка реальності є достатньо адекватною. Проявляються елементи незрілості характеру та легкі ознаки, що вказують на депресивну поведінку. Водночас присутні показники, які свідчать про невротичний конфлікт, незрілість і схильність до інтроверсії. Синьйор ОСОБА_4 схильний до замкненості у стосунках, він прагне задовольнити власний внутрішній світ, на шкоду стосункам із зовнішнім світом, проявляючи холодність і відстороненість. Має інтелектуальне честолюбство та потребу у визнанні, які не підкріплені реальними здібностями. Практична й конкретна людина, відчуває потребу в самоствердженні, проте залишається емоційно віддаленою від об`єкта прив`язаності. Водночас намагається контролювати власну імпульсивність, але здатність до самоконтролю є дещо нестійкою. Холодний і відсторонений, емоційність знижена (а.с.129-135 том №2).
Відповідно до висновку № 37/10/25 від 05.11.2025 року судового екперта Козлової А.Г. (Свідоцтво № 32- 25/П від 07.02.2025 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України), проведеного на замовлення сторони відповідача в порядку ст. 106 ЦПК України, яка була допитана судом в судовому засіданні 30.04.2026, за результатами психологічного дослідження: діти ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають позитивне ставлення до матері ОСОБА_2 , яка є для них безпечною особою, що забезпечує їх базові та актуальні потреби, констатується безпечна прив`язаність. До батька ОСОБА_4 у ОСОБА_14 наявне негативне ставлення, яке сформувалось на основі особистого травмувального досвіду агресії з його боку та дій, що містять ознаки сексуального насильства. ОСОБА_19 демонструє амбівалентне ставлення до батька -- з одного боку наявне емоційне відторгнення, а з іншого боку -- дитина не повністю виключає фігуру батька зі свого світосприйняття. Соціальне середовище в якому наразі проживають діти є сприятливим для благополуччя та їх розвитку. Діти не бажають повертатись до Італії, що обумовлено пережитим травмувальним досвідом щодо агресивних дій з боку батька ОСОБА_4 та дій, які містять ознаки сексуального насильства, відсутністю можливостей соціальної реалізації, сприятливим соціальним середовищем в якому наразі вони проживають. Повернення дітей до Італійської Республіки створить ризики для дітей, пов?язані із діями домашнього та сексуального насильства, обмеження соціальної та провідної діяльності, а також повторного травмування. До того ж, влаштування дітей за рішенням суду до виховного закладу спричинить негативний вплив на емоційний стан дітей та може призвести до психотравмування (а.с.221-248 том №2).
Допитана в суді в якості свідка за її згодою позивач ОСОБА_2 надала свідчення про те, що на момент знайомства з позивачем і укладання шлюбу не володіла італійською мовою, спілкувалися із позивачем англійською мовою, у зв`язку із чим не до кінця розуміла характер позивача, його відносини з сім`єю та друзями. Бачила, що він дуже імпульсивний, але списувала це на італійський темперамент. Позивач міг вийти з себе, якщо відповідачка не відповідала на перший дзвінок, кинути телефон у стіну. Такі прояви чергувалися із періодами ніжності, мали місце емоційні гойдалки. Позивач міг проявити фізичне насильство з дивних причин: він зауважував, що відповідачка п`є забагато кави, треба одну, а не дві чашки. І розпочинав «істерику», під час якої він бив кулаком об стіну, міг головою, або з причини, що відповідачка не поклала часник за рецептом, і позивач починав гнути виделки, бити по металевій кухонній витяжці, залишаючи вм`ятини. Позивач міг штовхнути відповідачку зі сходів, навіть під час вагітності, міг штовхнути її на стіну, під час першої вагітності кинув в неї 1,5 літрову пляшку води і розбив їй обличчя. Відповідачка повідомляла матір позивача про акти агресії і просила вплинути на сина, на що та говорила, що треба терпіти. Під час першої вагітності позивач відчув повну владу на відповідачкою, оскільки остання не працювала. Позивач повсякчас забороняв відповідачці працювати, вчитися. Забороняв ходити на роботу, спілкуватися з людьми. Весь час повторював, що у відповідачки в Італії нікого не має: сім`ї, батьків, друзів. Повторював кожного дня. Відповідачка поступила на бюджет на навчання в Італії, але відповідач заборонив навчатися. Під час другої вагітності нападки посилилися. Друга вагітність буда важка і відповідачка не могла ходити. Позивач почав водити ОСОБА_14 до садочку. Відповідач повідомила, що до цього дитина була щаслива, життєрадісна. Позивач забирав дитину з садочку і вів до своїх батьків. Але відповідачка не знає, чи це дійсно так, бо на її дзвінки ніхто не відповідав. Поверталися, коли дитині вже потрібно було лягати спати. Дитина поверталася втомлена, роздратована, психована, істерична. Вона стала гаснути. Відповідачка розпитувала дитину, але вона лише говорила: «Тато поганий, бабуся з дідусем погані». Вже потім, коли дитина підросла, вона сказала, що дідусь з бабусею закривали її з татком в кімнаті. Відповідач бачила, що такі візити не на користь дитині. Говорила позивачу, що вона зовсім не бачить дитину, що можна хоча б приїздити до вечері. Такі прохання позивач ігнорував і продовжував свої дії. Після того, як народилася ОСОБА_19 , відповідач почала сама відводити та забирати ОСОБА_14 з садочку, якщо їхали до батьків позивача, то лише всі разом. З цього моменту позивач почав розказувати про «традиції» його сім`ї, що батько позивача водив його та його брата до гаражу. На питання навіщо йти в брудний без вікон гараж, відповідь була, що така в них традиція. Позивач почав «тягати» ОСОБА_14 в гараж. Дитина поверталася сама не своя. Одного разу, відповідач перебуваючи на третьому поверсі, почула як дитина кричить не своїм голосом з гаражу, на першому поверсі. Дитина була в істериці, кричала. Позивач заніс дитину до квартири, поклав на підлогу. На питання, що сталося, відповів: «Нічого». Він зайшов весь білий, мокрий. Дитину десь годину не могли заспокоїти. Через годину дитина почала говорити «Попа болить». Відповідачка спитала чому болить і дитина відповіла, що «папа пальчиком» і показала великий палиць руки. Відповідачка оглянула дитину і побачила, що отвір був червоний, багровий. Відповідач спершу не могла повірити, що це людина з якої вона живе. Не могла таке навіть уявити. Наодинці повідомила позивачу, що сказала дитина. Позивач просто вискочив з кабінету, схопив дитину і почав на неї кричати, щоб вони ніколи і нікому такого не говорила. Після цього, дитина довго не могла вимовити ні слова. Також відповідач, бачила як позивач з дитиною довго стояли біля вікна і вже потім дитина сказала, що батько погрожував викинути її з вікна. Це ж дитина повідомила і під час психологічного дослідження в межах судової справи в суді Італійської Республіки. Відповідач повністю обмежила спілкування дітей з батьком наодинці. Відповідач і діти почали максимально обмежувати своє перебування у квартирі. Позивач нападав на них, діти боялися: ОСОБА_24 кричала і ховалася за диван, ОСОБА_19 була маленька і вона прижималася до матері, коли позивач кидався і завмирала. В дитячому садку, куди ходила ОСОБА_14 розказували, що в цей період ОСОБА_14 ховалася за партами і говорила, що боїться ОСОБА_14 своїй вчительці розповіла, про акт насильства. Відповідач та діти намагалися не перебувати вдень вдома, бо вдень позивач зазвичай був вдома, а працював вночі. ОСОБА_24 почала розказувати, що вночі приходив тато і гладив по животику, по попі. Дитина почала боятися спати в окремій кімнаті, прохала щоб мати не йшла. Відповідач також зауважила, що позивач забороняв їй грудне вигодовування, а потім згадала, як позивач прикладав дитину до своїх грудей імітуючи процес годування. Всі ці обставини вишикувалися у відповідачці в один ланцюг. Спочатку не знала до кого звертатися. Іноземка, не знаюча як працює там вся система. Відповідач весь час повторював, що в Італії у відповідачки нікого немає, їй ніхто не повірить. Відповідач звернулася до поліції і до лікарні. В поліції також було встановлено, що позивач встановив на телефон відповідачки режим геолокації, щоб слідкувати за її місцем перебування. Після того, як відповідачка звернулася до поліції, судом позивачу було заборонено наближатися до відповідачки та її дітей.
Допитані в суді в якості свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , які є педагогами та вихователями навчальних закладів, які відвідують малолітні діти, одностайно та беззаперечно стверджували про глибоку прив`язаність ОСОБА_14 та ОСОБА_19 до матері, та одна до одної; про перебування дітей в стані тривожності після повернення з Італії на початку влаштування до дошкільного закладу у вересні 2024 року і покращення їх психоемоціного стану згодом; про небажання дітей навіть згадувати про їх життя і Італійській Республіці; відсутність жодних розмов та спогадів про батька, про життя в Італії, про бабу та діда по батьківській лінії; про замикання дітей лише при одному згадуванні про Італію . Також, вказані свідки підтвердили, що діти вільно спілкуються українською мовою; сприймають себе виключно українками; мають дружні відносини з однолітками; виховані, творчі, ОСОБА_14 дуже розумна та талановита дівчинка; ОСОБА_19 творча натура. Дівчинки по всяк час опікуються одна одною, між ними сильна прив`язаність. 
Допитана в якості свідка ОСОБА_45 пояснила суду, що вона декілька разів відвідувала ОСОБА_2 в Італії, в м. Прато. Спостерігала ознаки скритої агресії у ОСОБА_4 ; бачила, як стискалася ОСОБА_46 коли ОСОБА_47 підходив до неї; від часу знайомства ОСОБА_48 з ОСОБА_4 та їх заручин до моменту коли свідок побачила ОСОБА_49 в Італії відповідачка дуже змінилася; на питання свідка, чому в їх квартирі всі тарілки в різнобій, ОСОБА_46 відповіла, що в їх житлі тарілки «не затримуються»; коли ОСОБА_14 була маленька, батько дитини - ОСОБА_4 виявляв до дитини батьківську любов, яке навело свідка на думку, що таке відношення скоріше театралізоване, награне і неприроднє. 
Допитана в якості свідка ОСОБА_50 , яка є матір`ю відповідачки, пояснила суду, що в наслідок поведінки позивача, ні її донька ОСОБА_13 , ні онуки, ні сама свідок не виходили снідати, допоки позивач не піде з будинку. Така поведінка була обумовлена тим, щоб уникнути скандалу з боку позивача без будь-якої причини чи приводу. При сторонніх особах позивач вів себе інакше, ніж при своїх. Це була інша людина: він гнобив, кричав на ОСОБА_49 , на дітей. Як приклад. Зазначила, що дитина сидить на диванчику, він на дитину «наїжджає» так, що дитина в той диванчик «влипає» і не знає як себе вести, боїться рота відкрити. Позивач любив всіх залякувати. Одного разу свідок та старша онука прийшли в гості до батьків позивача, а коли поверталися, свідок зауважила, які в гарні бабуся та дідусь, на що дитина відповіла, що ні, вони її ображали, як саме дитина не пояснила. Далі свідок зазначила, що бачила як позивач поставив старшу дитину на підвіконня, дитина дивилася вниз, позивач щось їй говорив і так відбувалося більше години. На зауваження свідка, позивач не звертав уваги. Після цього дитина розповіла свідку, що позивач погрожував викинути дитину з вікна, а це 3 чи 4 поверх. Це сталося після того, як напередодні, позивач забрав дитину з прогулянки та повів її в гараж, а через деякий час свідок почула крик дитини на весь будинок. На цей крик свідок вискочила і побачила, як ОСОБА_47 піднімається на гору , тримає дитину на руках. Він був блідий, як стіна. По обличчю котився піт, дитина кричить не своїм голосом. ОСОБА_51 поклав дитину на підлогу, дитина каталася по підлозі і кричала. На питання: «що трапилося?», - ОСОБА_47 відповів, що нічого і пішов в свою кімнату. Більше ніж пів години не могли заспокоїти дитину. В вечорі дитина почала жалітися, що болить «попа». ОСОБА_46 подивилася, а там все червоне. Стали питати, що сталося, і дитина сказала: «Папа пальчиком», і показала великий палиць. Свідок і ОСОБА_46 стали питати ОСОБА_47 , а той відповів, що нічого не знає, а на дитину сказав, що вона «обманщиця». Також свідок показала, що одного разу ОСОБА_47 грався з ОСОБА_24 на килимку, і свідок почула, як дитина каже: «Ще мене так поцілуй», у відповідь ОСОБА_47 сказав: «О, це такий поцілунок», і дивіться, чи не дивиться свідок в їх бік. В вечорі коли дитину купали, свідок побачила на шиї дитини «засос», синьо-бордового кольору. Свідок покликала доньку. ОСОБА_46 побачивши, розгубилася. У свідка і в доньки був шок від такої поведінки позивача. А він від всього відмовлявся, він ніби ні при чому. Як таке побачили, перестали допускати його до дітей. Свідок, її донька та діти максимальна намагалися бути відсутніми вдома. ОСОБА_4 бив посуд, ломав речі, кидався на свідка, по всяк час обманював. Меньшу дитину, ОСОБА_19 , саджав собі на генеталії (і далі свідок продемонструвала рухи, які позивач робив з дитиною, піднімав і опускав її собі на область зовнішніх чоловічих генеталій). Свідок в цей момент була на кухні, в руках в неї були ножиці, вона підійшла до ОСОБА_4 і зробила йому зауваження. Внаслідок цього, ОСОБА_4 вихватив ножиці з рук свідка і почав розмахувати ними біля її обличчя, ніби він наносить ними удари по обличчю. 
В судовому засіданні судовим експертом Козловою А.Г. були надані наступні пояснення. За матеріалами та результатами інтерв`ювання, тестування дітей встановлені важливі дані; старша донька проговорює про ознаки, які містять сексуальне насильство та прострілювала, як саме батько це робив; обидві дівчинки прогорюють аспекти, які містять ознаки агресії з боку батька по відношенню до матері і по відношенню до дітей. Діти з 2024 року перебувають в Україні, що діти адаптувалися та займаються своєю провідною діяльністю, відвідують шкоду, дитячій садочок, відвідують позашкільні заклади; в сукупності матеріали свідчать, що діти адаптувалися та володіють українською мовою; діти висловлюють власне небажання повертатися до Італії; повертати дітей до Італії не рекомендується з урахуванням вікових особливостей, з точки зору сприятливості середовища, в якому перебувають діти. З урахуванням того, що проговорюють діти, їм в Україні добре, тому їх бажання обумовлено середовищем і дорослими, які забезпечують виховання та розвиток. Поміщення дітей до спеціального закладу, відірвання їх від об`єкту прив`язаності може привести до травмування дітей і повернення не рекомендоване, діти будуть поміщені в інше середовище, в ситуацію не прогнозованості. Старша дитина відверто сказала, що не хоче повертатися, бо папа вставляв палець в попу і продемонструвала як саме. Тестування шляхом малювання показало, що діти малюють маму, бабусю і одна одну; діти не малюють тих, хто є травматичним досвідом для дітей. Експерт також зазначила, що неможна ігнорувати факт сексуального насильства, який проговорює старша дитина, повернення це ризик для дітей. Сам факт, що дитина в такому віці проговорює про досвід, який не характерний знанням її віку, це вже є ризиком до повернення до ймовірного кривдника і небезпечним для дитини. Друге - це процедура вилучення та повернення: у дітей все добре і якщо зараз змінити обстановку, в якій вони сьогодні проживають, це буде для них травмуючим досвідом.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права (стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України»).
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).
Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).
Питання незаконного переміщення та утримання дітей на міжнародному рівні врегульовано в Гаазькій конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція), яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.
Згідно зі статтею 1 Гаазької Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
За змістом статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та
b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Виходячи зі змісту Гаазької Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт "а" частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 344/20234/19 зазначено, що "відповідно до статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі…
Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
За змістом статті 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року у справі № 334/5244/23 вказано, що "29. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
30. Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції 1980 року (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою. 
Стаття 8 Конвенції 1950 року покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про "серйозний ризик" для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі "Х проти Латвії", заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі "Сатановська та Роджерс проти України", заява № 12354/19 (пункт 31))".
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи "Maumousseau та Washington", § 72, і "Neulinger та Shuruk", § 138). 
Європейський суд з прав людини у справі рішення у справі "CASE OF X v. LATVIA, заява № 27853/09, зауважував: стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про "серйозний ризик" для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні (див. пункт 107). Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, "якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик". Саме той батько, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як "серйозного". Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення "серйозного ризику", - який може спричинити не тільки "фізичну чи психологічну шкоду", але й "нестерпну ситуацію", - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування "серйозного ризику" (див. справу "В. проти Бельгії", № 4320/11, §§ 70-72, рішення від 10 липня 2012 року). 
Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. Незмагальний характер звіту психолога не був достатнім для того, щоб звільнити суди від їхнього обов`язку ефективно його розглянути, тим більше що повноваження окружного суду дозволяли йому надати цей документ сторонам для перехресного допиту ними або навіть призначити іншу експертизу з власної ініціативи, що дозволяло законодавство Латвійської Республіки (див. пункт 45). Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до Австралії і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять "фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод" за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи. Що стосується необхідності дотримання коротких строків, встановлених Гаазькою конвенцією, і на які посилався Ризький окружний суд в мотивувальній частині свого рішення (див. пункт 25), Суд повторює, що хоча стаття 11 зазначеної конвенції дійсно передбачає, що судові органи повинні діяти оперативно, це не звільняє їх від обов`язку здійснити ефективну перевірку тверджень однієї зі сторін, основаних на одному з чітко передбачених виключень, а саме на статті 13 (b) в цій справі.
У рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodzhers v. Ukraine), заява № 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.
У справі «Сатановська та Роджерс проти України», Європейський суд з прав людини звернув увагу, що у справі заявників суд першої інстанції, дослідивши обставини справи під час повноцінного судового розгляду, вирішив відмовити у задоволенні заяви про повернення дитини з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією. Зокрема, беручи до уваги три висновки психологічного обстеження й усні показання психолога під час судового розгляду, суд першої інстанції виснував, що повернення дитини до Сполученого Королівства поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди у розумінні пункту "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції. Висновки судів нижчих інстанцій згодом були відхилені Верховним Судом, який зробив протилежний висновок - про відсутність ризику заподіяння психічної шкоди у випадку повернення дитини до Сполученого Королівства. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що головне питання у цій справі полягає у тому, чи дотримався Верховний Суд процесуальних зобов`язань за статтею 8 ЄКПЛ стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, під час скасування рішень судів нижчих інстанцій і видачі розпорядження про повернення дитини. На думку ЄСПЛ, той із батьків, хто виступає проти повернення, має, насамперед, надати достатньо доказів щодо цього. Відповідачка виконала свій обов`язок, надавши висновки психологічного обстеження, які мали значення для оцінки існування серйозного ризику того, що повернення дитини поставить останню під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди. А суд першої інстанції розглянув ці висновки та перевірив їх, безпосередньо допитавши психолога під час судового розгляду. На підставі попередньої практики ЄСПЛ виснував, що суд першої інстанції надав сторонам можливість перехресного допиту психолога, забезпечивши цим змагальність сторін під час розгляду висновків, і такі докази становили невід`ємну частину справи. Тому їх не можна було згодом опосередковано відхилити як невідповідні або неважливі. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12 з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ вказано, що Верховний Суд взагалі не розглянув питання, чи були висновки психологічного обстеження й усні показання психолога відповідними та достовірними, не навів жодних причин, чому не взяв їх до уваги, не розглянув ключові докази, які були відповідними, та не пояснив, яке значення вони мали, і які висновки слід було зробити. А у § 36 рішення ЄСПЛ звернув увагу на те, що Верховний Суд не здійснив ефективний перегляд заперечення відповідачки, які ґрунтувалися саме на пункті "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Тому Велика Палата Верховного Суду має, зокрема, оцінити доводи відповідачки стосовно того, що повернення дитини до Сполученого Королівства загрожуватиме заподіянням їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Суди першої й апеляційної інстанцій дослідили висновки за результатами психологічних досліджень від 12 лютого 2013 року, 30 грудня 2013 року та 28 липня 2015 року. […] Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що суди першої й апеляційної інстанцій зробили їхні висновки, проаналізувавши показання допитаного в суді першої інстанції психолога, який пояснив, що проблем з адаптацією у дитини за місцем проживання та у дитячому садочку немає; дитина сприймає місце проживання в Україні постійним і комфортним для себе та своєї сім`ї; існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. […] За обставин цієї справи складені психологом як спеціалістом висновки є належними, допустимими та достатніми доказами. У Великої Палати Верховного Суду немає підстав не брати до уваги досліджені судами першої й апеляційної інстанцій докази, що мають значення для застосування пункту "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджують наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Сполученого Королівства. […] У § 35 рішення ЄСПЛ вказав, що Верховний Суд не навів жодного аналізу тверджень відповідачки про відсутність у неї можливості поїхати зі своїм сином до Сполученого Королівства через проблеми зі здоров`ям, коштами та візою, хоча питання про можливе заподіяння шкоди дитині у випадку її повернення було пов`язане саме з розлученням відповідачки та дитини. […] Велика Палата Верхового Суду вважає, що факти, встановлені судами, а також наведені пояснення представника відповідачки підтверджують її доводи про відсутність у неї можливості вільно їздити до Сполученого Королівства у разі задоволення позову та розлучення із дитиною. За такої ситуації у суду тим більше немає підстав ставити під сумнів наявність ризиків, про які зазначив у письмових висновках психолог, допитаний у суді першої інстанції. Тому, враховуючи вказане, зміст рішення ЄСПЛ, факти, які встановили суди першої й апеляційної інстанцій, докази, які дослідили ці суди, а також пояснення сторін, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який не взяв до уваги відповідні доводи відповідачки, не є належно обґрунтованими. У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судами у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Сполученого Королівства. Висновки судів першої й апеляційної інстанцій ухвалені на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу їхніх вимог і заперечень, підтверджених відповідними доказами. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ. З огляду на встановлені судами першої й апеляційної інстанцій ризики (пункт "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини. […] Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. 
Європейський Суд з прав людини у справі «М.Р. AND OTHERS v. Greece» (№2068/24) зауважив: головне питання полягало в тому, чи був процес прийняття рішення спрямований на забезпечення найкращих інтересів двох дітей і, зокрема, чи було виключено існування «серйозного ризику» для них у розумінні підпункту «b» статті 13 Гаазької конвенції. Суд зазначив, по-перше, що національні суди врахували всі докази, подані заявниками, включаючи заяви під присягою та психологічні експертизи, підготовлені М. Р. щодо дітей, а також заслухали свідків. Щодо скарги на те, що двох дітей не було заслухано, Суд, враховуючи свою практику щодо вимог статті 8 Конвенції у справах про викрадення дітей, зазначив про відсутність на сьогодні чіткого позитивного зобов`язання для національних судів розглядати доцільність заслуховування дітей у рамках провадженнях, що стосується їхніх прав, з власної ініціативи. Однак, з огляду на відповідні міжнародні інструменти, зокрема нещодавню Рекомендацію CM/Rec (2025)4 Комітету міністрів Ради Європи Державам-членам, між Державами-учасницями досягнуто консенсусу щодо обов`язку надавати дитині реальну та ефективну можливість висловити свою думку - безпосередньо або іншим чином - і допомагати їй у цьому за допомогою різних механізмів та процедур, адаптованих до потреб дітей. 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» Європейський Суд з прав людини звернув увагу на статтю 14 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, якою передбачено, що, якщо батьки або особи, які дбають про дитину, мають стосунок до сексуальної експлуатації або сексуального насильства стосовно неї, процедури втручання, зазначені в пункті 1 статті 11 цієї Конвенції, охоплюють: можливість усунення ймовірного злочинця; можливість вилучення жертви з її сімейного оточення. Умови й тривалість такого вилучення визначаються відповідно до найкращих інтересів дитини. До того ж Європейський суд у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» констатував, що нині існує широкий консенсус, у т. ч. у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У вирішенні питань, що стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, які її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 
В обох справах за участю України Європейським судом було встановлено порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через неврахування судовими органами принципу дотримання найкращих інтересів дитини. 
Справа «O. C. I. AND OTHERS v. ROMANIA» стосувалася повернення дітей заявниці на підставі рішень судових органів Румунії батькові, який проживав в Італії, не взявши до уваги доводи і докази заявниці про домашнє насильство батька над дітьми. Крім того, з рішень національних судів витікало, що небезпека зазнати насильства з боку батька не спростована, проте національні суди Румунії висловлювали сподівання, що влада Італії зможе захистити дітей від порушення їхніх прав. Однак Європейський суд звернув увагу держав-учасниць, що наявність взаємної довіри між органами захисту дітей не означає, що держава, до якої діти були помилково повернуті, зобов`язана повернути їх назад у оточення, де є серйозний ризик зазнати домашнього насильства через те, що органи влади в державі, в якій дитина перебувала за звичайним місцем проживання, здатні вирішувати випадки насильства над дітьми вдома. У цьому контексті ризик домашнього насильства щодо дітей не може розглядатися як просто незручності, пов`язані з досвідом повернення (див. рішення X проти Латвії, § 116) [19, § 43].
У рішенні у справі «Моніка АНТКОВ`ЯК та Патрік АНТКОВ`ЯК проти Польщі» від 22 травня 2018 року… Європейський суд послався на Зауваження загального порядку № 14 (2013 р.) Комітету з прав дитини, які містять, серед іншого, такі рекомендації: «36. Найкращі інтереси дитини повинні мати першорядне значення після вжиття всіх заходів для здійснення. Слова «мають бути» накладають сильне юридичне зобов`язання на держави і означають, що держави не можуть на свій розсуд визначати, чи слід оцінювати найкращі інтереси дітей і чи надавати їм належну вагу як першочергове міркування за будь-яких дій. 37. Вираз «головне міркування» означає, що найкращі інтереси дитини неспроможні розглядатися на тому ж рівні, як і інші міркування. Така сильна позиція виправдана особливим становищем дитини: залежністю, зрілістю, правовим статусом і найчастіше відсутністю голосу. У дітей менше можливостей, ніж у дорослих, аргументувати свої інтереси, і ті, хто бере участь у прийнятті рішень, що їх зачіпають, повинні чітко усвідомлювати їхні інтереси. Якщо інтереси дітей не акцентуються, їх зазвичай не помічають». 
Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 3 Європейської конвенції про громадянство, ратифіковану Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про громадянство 20 вересня 2006 року» (далі - Європейська конвенція про громадянство), кожна держава визначає у своєму законодавстві, хто є її громадянами. Стаття 6 Європейської конвенції про громадянство передбачено, що кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянство ex lege «по закону» набувають, зокрема, діти, один із батьків яких на час народження цих дітей має громадянство цієї держави-учасниці.
Стаття 14 Європейської конвенції про громадянство визначає випадки множинного громадянства ex lege  дітям, які автоматично набули різних громадянств при народженні, зберігати ці громадянства.
Питання громадянства України регулюються Законом України «Про громадянство» № 2235-III від 18 січня 2001 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.
Згідно із ч. 8 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.
З урахуванням зазначених положень Закону України «Про громадянство України» діти ОСОБА_14 та ОСОБА_10 є громадянами України, оскільки на момент їх народження їх мати була і є, на даний час, громадянкою України. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Судом встановлено, що до липня 2024 року діти проживали в Італійській Республіці. Позивач розпочав вчиняти дії, спрямовані на повернення дитини згідно з приписами Гаазької конвенції 1980 року, зі спливом значного часу, лише у квітні 2025 року (звернення до Міністерства юстиції України), а до суду позивач звернувся 21 липня 2025 року. З вказаних заяв вбачається обізнаність позивача щодо місця знаходження відповідачки з дітьми. В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вчинення позивачем після вивезення дітей з Італії негайних заходів щодо їх повернення відповідно до Гаазької конвенції 1980 року, тому суд ставить під сумнів відсутність згоди позивача на утримування матір`ю їх спільних дітей.
Окремо слід зазначити, що з 25.10.2023 року по 19.07.2024 року відносно ОСОБА_4 діяли тимчасові обмеження, встановлені судом загальної юрисдикції у провадженні №1457/2023, за якими право ексклюзивної опіки над дочками було надано матері ОСОБА_2 з правом приймати рішення щодо питань, які мають важливе значення для життя дітей. Таке рішення суду свідчить, про відсутність порушення права піклування з боку батька та відсутність ефективного здійснення ним таких прав піклування. 
При цьому суд враховує положення пункту b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року, який передбачає, що суд має право відмовити у поверненні дитини якщо існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Повернення дітей до Італійської Республіки становитиме для них серйозний ризик, пов`язаний з діями домашнього та сексуального насильства з боку батька (позивача), про що свідчать покази дитини надані експертам під час розгляду справ як і Італійській Республіці, так і під час розгляду даної справи; оцінка ризиків здійснена судами Італійської Республіки шляхом запровадження обмежувальних заходів відносно позивача; покази допитаних в якості свідків - позивачки та свідка ОСОБА_50 свідчать про те, що особу батька ОСОБА_4 діти не сприймають і не виявляють жодного бажання спілкуватися із ним. 
На переконання суду відмова у поверненні дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідатиме найкращим інтересам дітей, які категорично не бажають повертатися до Італійської Республіки. Діти повністю прижилися в новому середовищі і замаються своєю провідною діяльністю: відвідують заклади освіти, мають друзів, вільно володіють українською мовою, відвідують гуртки, мають тісний зв`язок із матір`ю. Діти вважають себе українками, мають комфортні умови проживання, забезпечені усім необхідним для розвитку і навчання. 
Суд визнає, що така відмова є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право позивача на повагу до сімейного життя, але з огляду на встановлені судами обставини та досліджені докази немає жодних підстав виснувати про порушення цього права у світлі пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року: Пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема, для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). Тому захист здоров`я дітей та якнайкраще забезпечення хї інтересів є легітимними цілями для відмови у задоволенні відповідного позову. З огляду на наведені чинники відмова у задоволенні позову ОСОБА_4 є пропорційною цілям захисту здоров`я, прав і свобод дітей та не є надмірним тягарем для позивача. Зважуючи конкуруючі приватні інтереси, суд надає перевагу інтересам дітей.
Також суд приходить до висновку, що вважаючи на вік дітей, їх прив`язаність до матері, зміна місця проживання, оточення, їх провідної діяльності безперечно приведе до повторного травмування дітей; влаштування дітей до виховного закладу спричинить негативний вплив на їх емоційний стан та створить реальну загрозу їх психотравмування. 
Щодо посилань позивача на безпекову ситуацію в України внаслідок повномасштабного військового вторгнення росії, то слід зазначити, що такі доводи не є підставою для задоволення позову про повернення дитини. Місто Київ не перебуває у безпосередній зоні бойових дій, евакуацію міста не оголошували, в місті як жили так і живуть тисячі дітей, навчальній процес не зупиняється, дошкільні заклади також не припиняють роботи. 
На переконання суду, повернення дітей до Італійської Республіки поставить дітей під загрозу заподіяння їм фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку
З урахуванням викладеного, суд, розглянувши справу, вислухавши доводи та заперечення учасників процесу, всебічно проаналізувавши та оцінивши обставини справи в їх сукупності, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З урахуванням встановлених судом обставин, висновок суду не суперечить висновкам Верховного Суду у постановах від 03.05.2018 у справі №607/1091/16, від 27.02.2019 у справі №757/25106/16, від 11.12.2019 у справі №552/1759/19, від 05.02.2020 у справі №521/16839/18, від 17.08.2022 у справі №613/1185/19, від 14.09.2022 у справі №466/1017/20, від 23.03.2023 у справі №344/6604/21, від 18.04.2024 у справі №718/1867/23, постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 у справі №6-58цс14, від 11.02.2026 у справі №441/2203/24.
Відмова в задоволенні розглядуваного позову не звільняє батьків від обов`язку співпрацювати в інтересах дітей і не створювати перешкод один одному в реалізації батьківських прав.
Керуючись ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 1, 3, 12, 13 Гаазької конвенції 1980 року, ст. ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 року №795), ст.ст. 10, 12, 13, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який подано в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та подальшого утримання дітей, забезпечення повернення дітей до місця постійного проживання,- відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Повний текст рішення буде складено та підписано 03 червня 2026 року.

Суддя        Н.Д. Бабич