Справа № 463/6799/23 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/4288/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Максимів Людмила Данилівна про визнання недійсним заповіту.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його та відповідача батько, ОСОБА_4 , після смерті якого позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я. з заявою про прийняття спадщини, а саме, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак нотаріус повідомив йому про те, що в спадковому реєстрі наявний заповіт від 18.07.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального Максимів Людмилою Данилівною, складений його батьком, ОСОБА_4 , згідно якого спадкоємцем належного йому майна є син спадкодавця, ОСОБА_3 . Зазначає, що його батько вів неправильний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, що призвело до суттєвого погіршення стану його здоров`я, у нього розвивались тяжкі хвороби, а саме атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба, атеросклеротична хвороба судин нижніх кінцівок, у зв`язку з чим на час складання та підписання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що оспорюваний заповіт було складено поза волею батька, оскільки відповідач підтримував такий спосіб життя батька, налаштовував його проти позивача та його сім`ї, неодноразово провокував конфлікти. З наведених підстав просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмилою Данилівною зареєстрований у спадковому реєстрі за номером 69480327 від 18.07.2022 року. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмила Данилівна про визнання недійсним заповіту відмовлено.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року шляхом заборони приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмилі Данилівні вчиняти нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 за заповітом, складеним ОСОБА_4 від 18 липня 2022 року та посвідченим приватним нотаріусом Максимів Людмилою Данилівною та зареєстрованого у спадковому реєстрі під номером 69480327, скасовано.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт зазначає, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що волевиявлення батька на момент складання заповіту не відповідало його волі, оскільки такий вчинено під психологічним тиском відповідача, через зловживання відповідачем алкогольними напоями, що впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З відповідей на адвокатські запити вбачається, що протягом останніх 15 років ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, часто приводив додому знайомих, з якими їх розпивав, виготовляв спиртні напої в домашніх умовах, у чому йому допомагав відповідач, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним доказам, а особи, які могли б підтвердити вказані обставини, не були допитані в судовому засіданні як свідки, що унеможливлює перевірку достовірності їх тверджень. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами відсутність у заповідача волевиявлення на складання заповіту на користь сина, ОСОБА_3 , а також не доведено, що заповідач в момент складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, не доведено примушування його до складання оспорюваного заповіту.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є синами ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №17 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 16.
Як вбачається з довідки №21.05/907 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/007192791 від 08.09.2023 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.06.2023 року, померлий ОСОБА_4 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
18 липня 2022 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1426, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі на все те, що за законом він матиме право і що буде належати на момент смерті йому, заповідає ОСОБА_3 .
В заповіті зазначено, що такий складено та підписано о 11 годині 20 хвилин в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д. в двох примірниках, один з яких зберігається в нотаріуса, а інший викладений на нотаріальному бланку №332784 серія НСА виданий заповідачу. На прохання заповідача цей заповіт видрукувано технічними засобами. Цей заповіт прочитаний ОСОБА_4 вголос, підписаний власноручно та відповідає його волі.
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 08 квітня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання оспорюваного заповіту недійсним, позивач покликається на відсутність волевиявлення заповідача на складання заповіту на користь ОСОБА_3 , оскільки заповідач у зв`язку з зловживанням спиртними напоями мав значні проблеми зі здоров`ям, через що на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Частина перша статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Презумпція правомірності правочину вважається спростованою, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Частина1 статі 215 ЦПКУ України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, згідно з якою, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємці за законом, спадкоємці за іншим заповітом, відказоодержувачі) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Отже, до заповіту, як одностороннього правочину, застосовуються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.
Як на підставу для визнання оспорюваного заповіту недійсним, позивач посилається на те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі. 
Воля – це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).
Волевиялвння – це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.
Невідповідність волі та волевиявлення стосується тих випадків, коли дієздатна особа в момент вчинення правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 
Для з`ясування психічного стану заповідача ОСОБА_4 , його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання оспорюваного заповіту, судом першої інстанції 04 вересня 2024 року була призначена посмертна судово – психіатрична експертиза, на вирішення експерта було поставлено запитання, чи розумів значення своїх дій та чи міг керувати ними ОСОБА_4 на момент складання та підписання ним заповіту, посвідченого 18.07.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д., однак така не була проведена у зв`язку з її неоплатою позивачем. 
А відтак, неможливість ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання оспорюваного заповіту, висновком експертизи не встановлено.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду першої інстанції. не було надано.
Вважаючи безпідставними та необгрунтовнаими твердження позивача про те, що на час складання заповіту заповідач зловживав алкогольними напоями, у зв`язку з чим не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд першої інстанції, беручи до уваги те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, зазначив про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що зловживання алкогольними напоями впливало на здатність заповідача ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зазначених ним підстав для визнання заповіту недійсним, а саме, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, що будучи дієздатним, він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заповіт складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, оскільки заповіт містить запис нотаріуса що особу заповідача ОСОБА_4 встановлено, дієздатність перевірено, а також містить власноручний запис ОСОБА_4 про те, що заповіт відповідає його волі. 
При складанні та посвідченні заповіту важливо переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.
Тому віднаходити штучно підстави для того, щоб визнати заповіт недійним, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача, волевиявлення заповідача на спадкування його майна особою, зазначеною ним у заповіті.
За відсутності безумовного встановлення порушення вимог законодавства при посвідченні заповіту, скасовується вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача, та позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мироного володіння своїм майном, а у разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
«Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи налженим чином вираженим, піддається правовій охорноі і псля смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.»
Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.
Оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, що волевиявлення ОСОБА_4 щодо розпорядження належним йому майном на випадок смерті на користь ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що будучи дієздатним він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, за відсутності порушень при складанні та посвідченні оспорюваного позивачем заповіту, враховуючи принцип свободи заповіту як принцип спадкового права, необхідність поваги до волі заповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмилою Данилівною, зареєстрований у спадковому реєстрі за номером 69480327 від 18.07.2022 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачем відповіді на адвокатські запити, фотокопії окремих медичних записів, а також пояснення сусідів не є беззаперечними доказами тієї обставини, що на момент складання заповіту у заповідача був наявний психічний розлад або інший стан, що позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними.
Враховуючи вищенаведене, підстави, з яких позивач просив визнати оспорюваний заповіт недійсним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 , посвідченого 18 липня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д., оскільки волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, такі висновки суду апелянтом не спростовані належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 07 травня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк