ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/1416/25
Головуючий у першій інстанції – Карпинська Н. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/555/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Шарапової О.Л., Шитченко Н.В.
секретар: Зеляк Ю.Г.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Карпинської Н.М. від 18 листопада 2025 року, місце ухвалення заочного рішення - м. Городня, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та звільнення від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та звільнення від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по виплаті аліментів на користь ОСОБА_2 у розмірі 120 070 грн. 79 коп. на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також звільнити його від подальшого стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що він з 28.07.2015 року є військовослужбовцем, з 10.12.2015 року йому видано посвідчення учасника бойових дій, з 27.06.2025 року позивач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (за контрактом). Позивач вказував, що його служба не мала сталого характеру, він перебував у різних регіонах: у 2015 році - в районах проведення антитерористичної операції на території Мар`їнського району Донецької області; у 2018 році - у районі проведення антитерористичної операції на території Донецької області, в Луганській та Донецькій областях, у 2020-2021 роках - на території Донецької області в населеному пункті Новотроїцьке, у 2022 році - в населеному пункті Васюківка, Мазанівка, Білокузьмінівка, Виїмка, Соледар Донецької області, Старовірівка, Символ, Шестакове, Перемога, Млинівка, Мочанівка, Дворічна, Куп`янськ Харківської області, і вказані обставини є документально підтвердженими. Заборгованість по сплаті аліментів за вказаний хронологічний період, на думку позивача, утворилася не з його вини, а в силу обставин, які склалися внаслідок неодноразового його переведення із однієї військової частини до іншої, затримки у пересиланні виконавчих документів і нарахуванні платежів, а також через лікування позивача у госпіталях внаслідок отриманих бойових травм. За доводами позивача, крім витрат на лікування, сплату аліментів, заборгованості по сплаті аліментів, він має на утриманні дружину - ОСОБА_4 , яка звільнена із військової служби 31.07.2025 року, сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наразі є студентом та навчається у відокремленому структурному підрозділі ”Київський фаховий коледж комп`ютерних технологій та економіки Національного авіаційного університету”. Єдиним нерухомим майном, яке на праві приватної власності належить позивачу, є земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку. 03.09.2021 року державним виконавцем Сновського відділу державної виконавчої служби у Корюківському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що він також має невиконані кредитні зобов`язання, і з нього стягується заборгованість за виконавчими листами на користь ТОВ ”ФК ”Європейська агенція з повернення боргів”. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 розірвала з ним шлюб, коли він обрав своїм покликанням військову службу, а у подальшому, стягнула на утримання їх спільної дитини аліменти у судовому порядку. Позивач стверджує, що у кінці 2019 року ОСОБА_2 просила надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон - до рф, при цьому, відповідач є уродженкою рф, і там залишилися проживати її родичі. Позивач не надав дозволу на виїзд дитини, оскільки вже тоді вважав вказану державу ворожою країною. За доводами позивача, після його відмови, відповідач звернулася до суду, і позивача було позбавлено батьківських прав, шляхом ухвалення судом заочного рішення, при цьому, ні про судовий процес, ні про рішення суду позивач не знав і довідався про це значно пізніше. У 2023 році позивач звертався до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, і в ході судового розгляду даної справи дізнався, що після виїзду дитини із матір`ю за кордон, кошти по сплаті аліментів отримував батько ОСОБА_2 , який до 2022 року проживав у м. Городня, а потім також виїхав. Позивач наголошує, що із наданих довідок про його доходи і про наявні у нього захворювання, вбачається, що сплата заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_2 є непосильним фінансовим тягарем для військовослужбовця, а виплата грошових коштів на користь особи, яка постійно проживає у ворожій країні, суперечить свідомій позиції позивача, який захищає свою державу. На підставі викладеного, позивач просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їх малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач, будучи військовослужбовцем державної прикордонної служби України, захищає державу від збройної агресії з боку рф, щодня ризикує своїм життям та здоров`ям, і з моральної точки зору, вважає неприйнятним фінансування осіб, які проживають на території країни-агресора. Позивач стверджує, що його участь у бойових діях ставить під загрозу його життя, він має обмежені фінансові ресурси для забезпечення власного існування та підтримки родини і рідних, які проживають в Україні, при цьому, він не має зв`язку із малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої стягнуто аліменти, не спілкується із дитиною, не має будь-яких контактів, не знає про місце її навчання, соціальне оточення, стан її здоров`я. Позивач вказує, що за позовом матері дитини - ОСОБА_2 , його було позбавлено батьківських прав, і аліменти сплачуються не дитині, а її матері. Фінансування особи, яка перебуває під юрисдикцією держави-агресора, позивач вважає неприйнятним, контроль за використанням аліментів, є неможливим. Із врахуванням сукупності викладених вище обставин, позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по виплаті аліментів на користь ОСОБА_2 у розмірі 120 070 грн. 79 коп., а також звільнити від подальшого стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 , на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 18.11.2025 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по виплаті аліментів в сумі 120 070,79 грн. та від подальшого стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 18.11.2025 року та ухвалити нове рішення у даній цивільній справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме, звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звільнити ОСОБА_1 від подальшого стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції від 18.11.2025 року, обставинам справи, також має місце неправильне застосування судом норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що всі захворювання, які він набув за роки військової служби, і які за висновком ВЛК, визнані такими, що набуті внаслідок служби, є обставинами, що мають істотне значення, проте, суд першої інстанції їх такими не визнав. Апелянт стверджує, що заборгованість по виплаті аліментів виникла не з його вини, а внаслідок тих обставин, що з нього були стягнуті аліменти у розмірі - 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно на користь ОСОБА_6 та 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, на користь ОСОБА_2 , і розмір становив, відповідно, 58%, а стягнення (примусове) проводилося тільки у розмірі 50% щомісяця, тому в результаті неправильних дій військових частин, виконавців, виникала заборгованість по 8% кожного місяця, про яку позивач спочатку і не був обізнаний. Постійні пересилання виконавчих листів, а також відсутність доходу чи мінімальний дохід, у зв`язку із лікуванням - всі ці обставини не залежали від волі позивача, допоки він не дізнався про арешт, який був накладений на рахунки та майно, тобто, коли заборгованість стала перевищувати 100 000 грн. Апелянт вказує, що він звернувся із позовом про зменшення розміру аліментів на користь ОСОБА_2 з 1/3 частини до 1/8 частини, але грошових коштів для погашення заборгованості він не мав, оскільки основний його дохід - це військова служба. За доводами апеляційної скарги, фактично грошові кошти, які стягуються із позивача протягом року, надходять не дитині ОСОБА_3 , а на депозитний рахунок ДВС, а у кінці року повернуться у державу. Апелянт стверджує, що він ніколи не заперечував, щоб його аліментні платежі отримувала його дитина, але наразі склалася ситуація, що по суті аліменти стягуються, але дитині не виплачуються, а надходять у державу. Апелянт стверджує, що якщо стягувач аліментів закрила рахунок, і не забезпечує можливості отримання аліментів, то і не реалізується право дитини на утримання, оскільки аліменти надходять на депозит ДВС, а потім повертаються державі, і дитина нічого не отримує. За даних обставин, аліменти не виконують функцію утримання, оскільки сама стягувач перешкоджає отриманню грошових коштів, і обов`язок платника аліментів їх сплачувати не реалізує забезпечення інтересів дитини. Апелянт стверджує, що він захищає державу від збройної агресії, щодня ризикує своїм життям і здоров`ям, і з моральної точки зору, виплата ним грошових коштів на користь особи, яка постійно проживає у ворожій країні, суперечить свідомій позиції позивача, який захищає свою державу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Савоста І.М. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , які належним чином повідомлялися судом про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 , дата видачі: 10.12.2015 року (а.с.17), ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Матеріали справи містять в собі копії довідок про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку із військовою агресією (а.с.27-30). 

Матеріали справи містять в собі копії відповідної медичної документації щодо стану здоров`я ОСОБА_1 та проходження ним медичного лікування (а.с.24, 53-54, 55-56, 57-59, 123, 140-144). 

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2013 року, від якого мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.93).

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 02.06.2015 року шлюб між сторонами по справі було розірвано, та із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15.05.2015 року, і до 14.04.2032 року (а.с.96-99).

Заочним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 04.02.2020 року, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав. ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.100-102). 

Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.05.2023 року (а.с.103-106), задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, та зменшено розмір аліментів, що стягується на підставі заочного рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 02.06.2015року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до досягнення ОСОБА_3 повноліття. 

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого головним державним виконавцем, ВП №49314342, станом на 01.11.2025 року, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 173 724,00 грн. (а.с.184-184,зворот). Заборгованість ОСОБА_1 нараховується з березня 2021 року, останній платіж проведено ОСОБА_1 у листопаді 2024 року.

Як вбачається із заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та звільнення від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, як платник аліментів, і вважає їх такими, що є підставами для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, не є такими, що мають істотне значення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що сама заборгованість позивача, за змістом заявлених вимог, не виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою, перенесеними операціями чи внаслідок втрати ним працездатності, а виникла у зв`язку із затримкою у пересиланні виконавчих листів із однієї військової частини до іншої. Заборгованість включає тільки невиплачені платежі по аліментах і не включає пені чи інших зайвих, не передбачених виконавчим листом нарахувань. Судом першої інстанції вказано у оскаржуваному заочному рішенні від 18.11.2025 року, що захворювання позивача, погіршення стану його здоров`я та зміни у сімейному стані були враховані судом при зменшення розміру стягнутих аліментів із 1/3 частини до 1/8 частини доходу ОСОБА_1 , щомісячно, що відображено у заочному рішенні Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.05.2023 року. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами за встановлених судом обставин, не буде відповідати якнайкращим інтересам малолітньої дочки позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом першої інстанції також не встановлено законних підстав для звільнення позивача від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи те, що факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі, і обов`язків щодо утримання дитини. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що той факт, що аліменти зберігаються на спеціальному депозитному рахунку виконавчої служби, в умовах війни відповідає інтересам дитини, оскільки таке зберігання передбачає їх подальше перерахування одержувачу. Згідно інформації Державної прикордонної служби № 732/1416/25 від 30.10.2025 року, ОСОБА_2 востаннє вибула із України 13.06.2021 року через пункт пропуску Сеньківка. Населений пункт її спрямування та країна, до якої вибула відповідач ОСОБА_2 , будь-якими доказами у справі не підтверджується. Таким чином, як зазначив суд першої інстанції, пояснення позивача, не мають доказового значення. Громадяни України мають право на тимчасовий притулок в іншій державі і не втрачають своїх прав, якщо виїжджають на короткий термін та у подальшому повертаються до України. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що грошові кошти по сплаті аліментів, збережені на спеціальному депозитному рахунку виконавчої служби, не спотворюють суті щомісячних цільових платежів, а навпаки, покликані забезпечити інтереси дитини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції від 18.11.2025 року, обставинам справи, також має місце неправильне застосування судом норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що всі захворювання, які він набув за роки військової служби, і які за висновком ВЛК, визнані такими, що набуті внаслідок служби, є обставинами, що мають істотне значення, проте, суд першої інстанції їх такими не визнав. Апелянт стверджує, що заборгованість по виплаті аліментів виникла не з його вини, а внаслідок тих обставин, що з нього були стягнуті аліменти у розмірі - 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно на користь ОСОБА_6 та 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, на користь ОСОБА_2 , і розмір становив, відповідно, 58%, а стягнення (примусове) проводилося тільки у розмірі 50% щомісяця, тому в результаті неправильних дій військових частин, виконавців, виникала заборгованість по 8% кожного місяця, про яку позивач спочатку і не був обізнаний. Постійні пересилання виконавчих листів, а також відсутність доходу чи мінімальний дохід, у зв`язку із лікуванням - всі ці обставини не залежали від волі позивача, допоки він не дізнався про арешт, який був накладений на рахунки та майно, тобто, коли заборгованість стала перевищувати 100 000 грн. Апелянт вказує, що він звернувся із позовом про зменшення розміру аліментів на користь ОСОБА_2 з 1/3 частини до 1/8 частини, але грошових коштів для погашення заборгованості він не мав, оскільки основний його дохід - це військова служба. За доводами апеляційної скарги, фактично грошові кошти, які стягуються із позивача протягом року, надходять не дитині ОСОБА_3 , а на депозитний рахунок ДВС, а у кінці року повернуться у державу. Апелянт стверджує, що він ніколи не заперечував, щоб його аліментні платежі отримувала його дитина, але наразі склалася ситуація, що по суті аліменти стягуються, але дитині не виплачуються, а надходять у державу. Апелянт стверджує, що якщо стягувач аліментів закрила рахунок, і не забезпечує можливості отримання аліментів, то і не реалізується право дитини на утримання, оскільки аліменти надходять на депозит ДВС, а потім повертаються державі, і дитина нічого не отримує. За даних обставин, аліменти не виконують функцію утримання, оскільки сама стягувач перешкоджає отриманню грошових коштів, і обов`язок платника аліментів їх сплачувати не реалізує забезпечення інтересів дитини. Апелянт стверджує, що він захищає державу від збройної агресії, щодня ризикує своїм життям і здоров`ям, і з моральної точки зору, виплата ним грошових коштів на користь особи, яка постійно проживає у ворожій країні, суперечить свідомій позиції позивача, який захищає свою державу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Згідно із приписами ч.2, ч.7, ч.8, ч.9 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.2 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (стаття 8 Закону України ”Про охорону дитинства”).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до положень ч.1 статті 18, ч.1 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського Суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР.

Аналіз практики розгляду справ Європейським Судом з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини, є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім, права батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. 

Таким чином, статтею 179 Сімейного кодексу України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №682/690/16-ц).

Приписи ч.2 статті 188 Сімейного кодексу України зазначають, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Відповідно до статті 197 Сімейного кодексу України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно із ч.4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 року у справі №750/10188/20: ”…Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.”

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.06.2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 28.06.2023 року у справі № 760/4661/20, провадження № 61-1316св23.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 12, ч.1, ч.5, ч.6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України).

Приписами статті 197 Сімейного кодексу України регламентовано встановлення строку сплати заборгованості; звільнення від сплати заборгованості за аліментами. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування вимог заявленого позову, не можуть бути розцінені судом, як такі, що мають істотне значення.

В ході судового розгляду даної справи судом були досліджені надані позивачем виписки із його медичної картки, які містять в собі відповідну інформацію щодо звернення позивача до медичних закладів, а також щодо діагностованих йому захворювань. Згідно довідки за підписом начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України з 27.06.2025 року (а.с.23). Судом встановлено, що позивач, згідно довідок про доходи (а.с.36-44), має стабільний дохід. 

Судом першої інстанції було констатовано, що заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникла у позивача не у зв`язку із його тяжкою хворобою, перенесеними операціями чи внаслідок втрати ним працездатності, а виникла у зв`язку із затримкою у пересиланні виконавчих листів із однієї військової частини до іншої. При цьому, вказана заборгованість складається тільки із невиплачених платежів по сплаті аліментів, і не містить в собі пені чи інших нарахувань.

Доводи апеляційної скарги щодо наявних захворювань позивача, погіршення стану його здоров`я та змін у сімейному стані, не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Оскільки вказані вище обставини були враховані судом при розгляді вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, у цивільній справі №732/476/23. Як вбачається із заочного рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.05.2023 року (а.с.103-106) у справі №732/476/23, позовні вимоги ОСОБА_1 - було задоволено, та зменшено розмір аліментів, що стягується на підставі заочного рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 02.06.2015року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 частини до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до досягнення ОСОБА_3 повноліття. 

При вирішенні по суті вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги та застосував принцип забезпечення найкращих інтересів дитини при вирішенні справ даної категорії. У Міжнародних нормах права закріплено, що у кожному із питань, які стосуються дітей, всі відповідні органи мають керуватися принципом забезпечення найкращих інтересів дитини. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованого висновку заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року відносно того, що звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за вказаних вище встановлених в ході судового розгляду даної справи обставин, не буде відповідати принципу забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання апеляційної скарги на ті обставини, що аліменти зберігаються на спеціальному депозитному рахунку виконавчої служби, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки дана обставина відповідає інтересам малолітньої дитини, на утримання якої стягнуто аліменти із позивача, і дане зберігання аліментних коштів передбачає їх подальше перерахування одержувачу.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що він захищає державу від збройної агресії, щодня ризикує своїм життям і здоров`ям, і з моральної точки зору, виплата ним грошових коштів на користь особи, яка постійно проживає у ворожій країні, суперечить свідомій позиції позивача, який захищає свою державу.

Вказані доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року, оскільки інформацією Державної прикордонної служби України від 04.11.2025 року (а.с.174), підтверджено, що ОСОБА_2 востаннє вибула із України 11.08.2021 року через пункт пропуску Сеньківка. При цьому, населений пункт її спрямування та країна, до якої вибула відповідач, жодними доказами у справі не підтверджується.

За даних обставин, доводи позивача щодо проживання ОСОБА_2 із малолітньою дитиною у ворожій країні, не підтверджені жодними належними та достатніми, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, доказами у справі. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року відносно того, що громадяни України мають право на тимчасовий притулок в іншій державі і не втрачають своїх прав, якщо виїжджають на відповідний термін та у подальшому повертаються до України. Тому аліменти на утримання малолітньої дитини, збережені на спеціальному депозитному рахунку виконавчої служби, не суперечать суті щомісячних цільових аліментних платежів, а покликані забезпечити інтереси дитини. 

Обгрунтовуючи вимоги заявленого позову та апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 вказував, що за позовом матері дитини - ОСОБА_2 , його було позбавлено батьківських прав, і фактично аліменти сплачуються не дитині, а її матері.

Відповідно до приписів ч.2 статті 166 Сімейного кодексу України, яка регламентує правові наслідки позбавлення батьківських прав, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про його звільнення від подальшого стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом при вирішенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову у вказаній частині, обґрунтовано прийнято до уваги, що факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи відповідних обов`язків щодо дитини, визначених положеннями Сімейного кодексу України, у тому числі, і обов`язків щодо утримання дитини.

Відповідно до приписів статті 180 Сімейного кодексу України, яка регламентує обов`язок батьків утримувати дитину, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, одним із основних прав дитини, є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Необхідно зазначити, що аліменти є власністю дитини, і позбавлення дитини аліментів буде суперечити принципам законності, справедливості і добросовісності. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , і в частині про звільнення від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. 
Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та звільнення від подальшого стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. 

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 18.11.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи. 

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 18.11.2025 року - підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 01.06.2026 року.

Головуючий: Судді: