ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 694/2975/24		
Провадження № 22-ц/821/987/26		
Категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,
секретаря - Дмитренко В. В.,

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Цесельська Інна Валентинівна,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Попова Ірина Сергіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цесельської Інни Валентинівни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Свої вимоги мотивував тим, що у 2023 році між сторонами досягнуто домовленостей щодо надання відповідачу безвідсоткової позики шляхом зарахування грошових коштів частинами на карткові рахунки. 
На виконання домовленостей та договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 , грошові кошти на загальну суму 2 068 216,00 грн. Зазначена сума упродовж періоду з 09.06.2023 по 27.12.2023 сплачена на користь відповідача шляхом їх переказу на карткові рахунки ОСОБА_2 НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк та № НОМЕР_2 в АТ УніверсалБанк, з призначенням платежів – «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » та «переказ власних коштів».
Позивач вважає, що виконав домовленості та передав відповідачу в якості позики грошові кошти у розмірі 2 068 216,00 грн.
У свою чергу, відповідач своїх умов за договором не виконує, отримані від позивача гроші не повернула, перемовини з цього приводу до успіхів не призвели, тому позивач вимагає від відповідача в судовому порядку частину коштів – 550 221,00 грн.
При цьому позивач наполягає на тому, що спірні правовідносини склалися з приводу укладення та невиконання відповідачем договору позики, на підтвердження чого додає платіжні документи, які підтверджують факт передачі грошових коштів, та стверджує, що договір позики укладений 09.06.2024, тобто з моменту передачі частини коштів, момент закінчення строку дії договору не визначений, тому правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, статтями 4, 509, 626, 629, 1046, 1049, а також положеннями, що регулюють процес виконання сторонами договірних зобов`язань.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 550 221,00 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.02.2026 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 – відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення договору позики між сторонами.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з недоведеності факту укладення договору позики між сторонами, зазначивши, що матеріали справи не містять ні розписки позичальника, ні іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми в якості позики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 – адвокат Цесельська І. В. 23.03.2026 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив, що факт перерахування грошових коштів від ОСОБА_1 на банківські карти ОСОБА_2 із зазначенням у графах «призначення платежу» - «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » та «переказ власних коштів», підтверджено належним чином, тобто належними та допустимими доказами.
Разом з тим, в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд не вбачає підтверджених обставин наявності домовленостей щодо укладення договору позики саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Скаржник наполягає на тому, що між сторонами мали місце правовідносини, що виникли саме з договору позики, оскільки він передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти шляхом зарахування їх частинами на обумовлені карткові рахунки, а відповідач у свою чергу зобов`язалась повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.
За домовленостями, сторонами не було встановлено строк повернення позики, тож 20.08.2024 скаржником на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів, дана вимога отримана 31.08.2024, однак сума позики залишається не повернутою.
Зважаючи на існування між сторонами договірних правовідносин, саме з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов`язань перед позикодавцем, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки надані скаржником платіжні документи підтверджують факт передачі грошових коштів відповідачу, а також витребувана судом з банківських установ інформацію беззаперечно свідчить про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем.
Більш того, при наданні сторонами пояснень по суті спору у судовому засіданні, ОСОБА_1 повідомляв обставини виникнення правовідносин між сторонами та їх характер. Проте, пояснення, надані скаржником, судом були повною мірою проігноровані, і зважаючи лише на заперечення відповідачем факту існування саме позики, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність правовідносин позики між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Фактичні обставини справи

Банківськими квитанціями та платіжними інструкціями АТ А-Банк та АТ Приватбанк підтверджується перерахування коштів з зазначенням сум переказів з рахунків платника отримувачу в період з 09.06.2023 по 27.12.2023. У графах призначення платежу платіжних інструкцій АТ Приватбанк зазначено у різних випадках «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » та «переказ власних коштів» (т. 1 а.с. 16-112).
20.08.2024 ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 550 221,00 грн, яка відповідно до поштового трекінгу вручена особисто ОСОБА_2 31.08.2024. Вимога мотивована наявністю усної домовленості, досягнутої у 2023 році щодо надання безвітсоткової позики шляхом зарахування грошових коштів частинами на картковий рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк та на платіжну картку № НОМЕР_2 в АТ УніверсалБанк, із призначенням платежів – «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » (т.1 а.с. 9-13).
Згідно відповіді на запит суду АТ Приватбанк повідомив, що на ім`я ОСОБА_2 в Банку емітовано карту № НОМЕР_3 . Додано також виписку по рахунку, з якого вбачаються дані про неодноразове перерахування ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів у різних сумах із зазначенням в графах «призначення платежу» - «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » та «переказ власних коштів» (т. 1, а.с. 200-211).
АТ «Універсал Банк» надано суду інформацію щодо зарахування у період часу з 09.06.2023 по 27.12.2023 включно грошових коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , від ОСОБА_1 з підтвердженням факту належності ОСОБА_2 зазначеної платіжної картки. Банком ініційовано детальну перевірку, за результатами якої повідомлено, що банківська картка емітована на ім`я ОСОБА_2 , на рахунок надходили поповнення від Р24 *Sienkin Oleksandr, однак Банк не може спростувати чи підтвердити, що платежі були саме від ОСОБА_1 . Надано також довідку про рух коштів по рахунку (т. 1, а.с. 214-218).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Предметом даного спору є стягнення позивачем грошових коштів за договором позики, наданих шляхом їх зарахування частинами на карткові рахунки відповідача.
Поняття та вид правочинів регламентовано ст. 202 Глави 16 ЦК України у відповідності до ч. ч. ч. 1 та 2 якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частиною 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно п. п. 3 та 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, яка визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. ч.1, 2 ст. 207 ЦК України).
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).
Реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, яка регламентує обов`язок позичальника повернути позику, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 
Такий правовий висновок щодо застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15.
У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».
Аналогічні позиції викладені також у постановах Верховного Суду від 11.06.2025 у справі № 722/1520/23, від 755/16831/19 від 09.08.2023.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц)
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №904/1017/20).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем в період з 09.06.2023 по 27.12.2023 на карткові рахунки та платіжну карту ОСОБА_2 перераховувалися грошові кошти, розмір яких у загальному становить 2 068 216,00 грн; у всіх платіжних дорученнях, які містять графу з призначення платежу, зазначено у різних випадках «надання безвідсоткової зворотної позики від ОСОБА_1 » та «переказ власних коштів». Стороною позивача повідомлено про відсутність договору позики, який вказаний в призначені платежу в кожному платіжному дорученні, та який у формі єдиного письмового документу сторонами не укладався. ОСОБА_2 заперечила факт існування домовленості про передачу вказаних коштів у борг за договором позики, проте не заперечувала факту надходження грошових коштів на її рахунок, отримання нею цих коштів та їх використання. Підставою позову ОСОБА_1 є існування боргу відповідача за договором позики, для якого законом встановлено обов`язкову письмову форму.
Колегія суддів звертає увагу, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику; законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти.
Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору.
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що договір позики між сторонами в письмовій формі (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ) не укладався. 
За таких обставин, встановивши, що позивачем не доведено укладення договору позики в письмовій формі (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Також колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що досудова вимога є неналежним доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки на її підставі не можна встановити, чи дійсно між сторонами були укладені договори позики та чи відбулася передача грошових коштів у сумі, про яку зазначає позивач. Вказана вимога свідчить лише про особисте суб`єктивне волевиявлення позивача та не підтверджує будь-якого обов`язку відповідачки з повернення грошових коштів.
Суд першої інстанцій під час розгляду справи повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінив згідно з вимогами процесуального закону та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Інші доводи апеляційної скарги представника позивача – адвоката Цесельської І. В. не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви.
При цьому, докази та обставини, на які посилається сторона позивача у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням не доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх відмову.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Цесельської Інни Валентинівни - залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуюча     Л. І. Василенко

 Судді:          О. В. Карпенко

Т. Л. Фетісова