ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" травня 2026 р. Справа№ 910/438/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Шаратова Ю.А. 
Скрипки І.М. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026
у справі № 910/438/26 (суддя О.В. Гумега)
за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до Верховного Суду (відповідач – 1) 
Держави України в особі Державної казначейської служби України (відповідач – 2) 
про стягнення 3 000 029,00 грн, -
ВСТАНОВИВ:
Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі також – позивач, ФГ Бурки В.В.) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Верховного Суду (далі також – відповідач-1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі також – відповідач-2) про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ФГ Бурки В.В. 3 000 029,00 грн, з яких: 29,00 грн матеріальної шкоди, 3 000 000,00 грн моральної шкоди.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 провадження у справі № 910/438/26 за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Верховного Суду та Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3 000 029,00 грн закрито в частині вимог до Верховного Суду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована нормами статей 8, 55, 124 Конституції України, статей 6, 22, 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», 16 Цивільного кодексу України, 4, 231 Господарського процесуального кодексу України та висновками про те, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, та шляхом звернення до компетентних органів у відповідності до вимог Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя», а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
За доводами позивача, судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, а також має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими шляхом неправильного дослідження та оцінки доказів щодо таких обставин:
- чи згідно вимог ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу;
- чи згідно вимог ст. 55 Конституції України права і свободи і громадянина захищаються судом;
- чи на підставі вимог ст. 56 Конституції України фермерське господарство має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
- чи Верховний Суд відноситься до органів державної влади;
- чи на підставі вимог ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі в тому числі на справи про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями ,бездіяльністю судів ( суддів);
- до яких нормативних документів відносяться постанови Пленуму Верховного суду України.
Крім цього, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спір в частині вимог до суду не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства і взагалі такий спір не підлягає судовому розгляду. За доводами позивача у такий спосіб суд вносить завідомо неправдиву інформацію, а тому цей висновок суперечить нормам ч.6 ст.1176 ЦК, ст.28 ГПК України.
Також, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, в порушення вимог ч.2 ст.231 ГПК України, не роз`яснив, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд вимоги про стягнення з Верховного Суду моральної та матеріальної шкоди.
Судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 8 Конституції України, оскільки в оскаржуваній ухвалі суду відсутній висновок про наявність чи відсутність факту порушення прав позивача у справі.
Судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 40 Конституції України.
Також, судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 55 Конституції України, оскільки закриваючи провадження у справі в частині вимог до Верховного Суду, суд першої інстанції не вказав норми закону, які забороняють направляти або судам розглядати позовну заяву до Верховного Суду про стягнення шкоди в результаті протиправних дій суддів, що спричинило приниження честі, гідності і ділової репутації позивача у справі.
Судом першої інстанції не було дотримано вимог статті 56 Конституції України, нормами якої позивачу гарантовано право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Дане право наступає тільки у випадку незаконності рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень і дані обставини повинні спонукати органи державної влади, посадові і службові особи даних органів діяти тільки в межах своїх повноважень та не порушувати норми законів.
За доводами позивача, з огляду на норму ст. 56 Конституції України основною підставою відмови в задоволенні позову є законність дій відповідача – Верховного Суду і враховуючи наявність ухвали Верховного Суду від 24.04.2023 у справі №461/5373/22, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №910/16580/23, якою встановлено вину та незаконність дій судді Верховного Суду, суд першої інстанції зобов`язаний був захистити порушені права позивача та задовольнити позовну вимогу у повному обсязі, або ж вказати в оскаржуваній ухвалі, що позивач позбавлений прав, гарантованих статтями 40, 56 Конституції України.
Також, за доводами позивача, обґрунтованими посиланням на норму ст. 129-1 Конституції України, суд першої інстанції зобов`язаний був врахувати при постановленні ухвали такі рішення судів як: ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2011 у справі №6-29587св11, від 07.12.2011 у справі №6-30485св11, від 11.04.2012 у справі №6-47902св11, від 17.04.2013 у справі №6-33243св12, від 14.09.2016 у справі №454/709/16-ц, постанову Великої палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, а також ухвали Верховного Суду від 11.10.2021 у справі №454/2468/21, від 10.05.2022 у справі №463/1053/22, від 13.05.2022 у справі №454/673/22, від 16.06.2022 у справі №454/551/22, від 10.11.2022 у справі №454/2857/22, від 12.05.2023 у справі №463/1733/23, від 23.10.2024 у справі №463/8708/24, від 07.08.2025 у справі №760/12114/25, від 24.02.2026 у справі №454/70/26, від 5.03.2026 у справі №463/1049/26, ід 13.03.2026 у справі №463/988/26 провадження №61-100вп26.
Судом першої інстанції не було дотримано норми статті 151-2 Конституції України та не враховано висновки Конституційного Суду України, викладені у рішеннях №6-зп від 25.11.1997, №9-зп від 25.12.1997, №12-рп від 03.10.2001, №15-рп від 09.07.2002.
Судом першої інстанції не застосовано норми статті 1176 Цивільного Кодексу України та не дотримано вимог статей 28, 75, 231 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2026 апеляційну скаргу у справі №910/438/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді Мальченко А.О., суддів Шаратова Ю.А., Скрипки І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі № 910/438/26 та призначено її розгляд на 28.05.2026. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 22.05.2026.
11.05.2026 через підсистему «Електронний Суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, у якому відповідач-1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду, - без змін. Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано приписи ст. 231 ГПК України та закрито провадження у справі у частині позовних вимог до Верховного Суду.
Також, відповідач-1 просив розгляд справу №910/438/26 здійснювати без участі представника Верховного Суду.
Відповідач-2 не скористався правом, наданим ст. 263 ГПК України та не подав відзиву на апеляційну скаргу.
У судове засідання 28.05.2026 представники сторін не з`явились.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті унормовано, якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.
Згідно з ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи відсутність обставин, які унеможливлюють розгляд справи у судовому засіданні 28.05.2026, колегія суддів, врахувавши клопотання відповідача-1 про розгляду справи за його відсутності, дійшла висновку про можливість розгляду справи у цьому судовому засіданні та за відсутності представників сторін.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі позивачем було заявлено два клопотання.
Так, у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами по даній справі вимог статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, керуючись ст.147, п.1 ст.150 Конституції України, ст. 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України», позивач просить суд вирішити питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо тлумачення статей 8, 55, 56, 124 Конституції України, а саме: - Чи зобов`язані суди на підставі вимог статей 8, 55, 56, 124 Конституції України розглянути позови до суддів (судів) про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суддів (судами), на підставі якого судочинства.
Також, у зв`язку з неоднозначним застосуванням судами у даній справі вимог статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, керуючись ст.147, п.1 ст.150 Конституції України, ст. 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішення Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» позивач просив суд вирішити питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 №8, а саме: - Чи відповідає Конституції України (конституційність) п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади».
Розглянувши заявлені позивачем клопотання, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.ч. 2- 6 ст. 11 ГПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Оскільки порушені позивачем питання не підпадають під правове регулювання норми ч. 6 ст. 11 ГПК України і суд не наділений повноваженнями самостійного звернення до Конституційного Суду України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем клопотань.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, 11.10.2022 представник Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича (далі – ФГ Бурки В.В.) - Бурка Валерій Володимирович звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної незаконними діями посадових осіб органу державної влади. 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 у справі № 461/5373/22 відмовлено у відкритті провадження за позовом представника ФГ Бурки В.В. – Бурки Валерія Володимировича до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної незаконними діями посадових осіб органу державної влади.
Постановою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 06.02.2023 у справі № 461/5373/22 апеляційну скаргу ФГ Бурки В.В. залишено без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 - без змін.
10.02.2023 Бурка Валерій Володимирович подав до Верховного Суду касаційну скаргу від імені ФГ Бурки В.В. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та на постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023 у справі № 461/5373/22.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О.В. від 02.03.2023 у справі № 461/5373/22 повернуто касаційну скаргу ФГ Бурки В.В., подану та підписану Буркою Валерієм Володимировичем на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та на постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023 у справі № 461/5373/22.
15.03.2023 до Верховного Суду повторно подана касаційна скарга ФГ Бурки В.В., яка підписана Буркою Валерієм Володимировичем.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є.В. від 28.03.2023 у справі № 461/5373/22 касаційну скаргу ФГ Бурки В.В., яка підписана Буркою Валерієм Володимировичем, на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та на постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023 про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ФГ Бурки В.В. до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями посадових осіб органу державної влади, постановлено вважати неподаною та повернути особі, яка подала касаційну скаргу.
07.04.2023 ФГ Бурки В.В. подано касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023. Разом з касаційною скаргою заявником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2023 у справі № 461/5373/22 поновлено ФГ Бурки В.В. строк на касаційне оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023. Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ Бурки В.В. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 06.02.2023 у справі № 461/5373/22.
Позовні вимоги, заявлені до Верховного Суду обґрунтовані заподіянням Верховним Судом моральної та матеріальної шкоди у спосіб постановлення Верховним Судом ухвали від 02.03.2023 у справі №461/5373/22.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.
Господарські суди розглядають справи у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.
Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. 
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Отже, оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. 
Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. 
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 08 травня 2018 року у справі №521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).
Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що спір в частині вимог до Верховного Суду не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства і взагалі такий спір не підлягає судовому розгляду. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Положення вказаної норми стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами господарського судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц.
Оскільки спір у справі № 910/438/26 в частині вимог до Верховного Суду не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, суд першої інстанції законно та обґрунтовано закрив провадження у справі № 910/438/26 в частині вимог до Верховного Суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення (ухвалу) без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Під час апеляційного перегляду не підтвердились доводи позивача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, а також недоведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, оскільки відповіді на питання про те, чи згідно вимог ст.8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу, чи згідно вимог ст. 55 Конституції України права і свободи і громадянина захищаються судом, чи відноситься Верховний Суд до органів державної влади, чи на підставі вимог ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі в тому числі на справи про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю судів (суддів) та до яких нормативних документів відносяться постанови Пленуму Верховного суду України не є обставинами справи, оскільки під обставинами справи розуміється сукупність юридичних фактів та фактичних даних (хронологія подій, дії сторін, місце, час), на підставі яких суд або інший правозастосовний орган встановлює істину, визначає права та обов`язки учасників і ухвалює рішення.
Відповідь на питання про те, чи має фермерське господарство на підставі вимог ст. 56 Конституції України право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень взагалі не могло бути вирішене під час постановлення оскаржуваної ухвали суду очевидна, - звісно має, оскільки таке право гарантоване ст. 56 Конституції України. Однак, обставини, покладені в основу позову не свідчать про можливість застосування до них ст. 56 Конституції України.
Не підтвердились доводи позивача про те, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, в порушення вимог ч.2 ст.231 ГПК України, не роз`яснив, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд вимоги про стягнення з Верховного Суду моральної та матеріально шкоди.
В оскаржувані ухвалі чітко, з посиланням на релевантну практику Верховного Суду зазначено, що позовні вимоги, заявлені у справі №910/438/26 до Верховного Суду, не підлягають судовому розгляду взагалі.
Колегія суддів також відхиляє доводи позивача про порушення судом першої інстанції статей 8, 40, 55, 56 Конституції України, оскільки оскаржуваною ухвалою позовні вимоги, заявлені позивачем до Верховного Суду по суті вимог – не розглядались з тієї підстави, що такий спір не підлягає судовому розгляду.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, обґрунтовані необхідністю врахування судом першої інстанції під час постановлення ухвали таких рішень судів як: ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2011 у справі №6-29587св11, від 07.12.2011 у справі №6-30485св11, від 11.04.2012 у справі №6-47902св11, від 17.04.2013 у справі №6-33243св12, від 14.09.2016 у справі №454/709/16-ц, постанову Великої палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, а також ухвали Верховного Суду від 11.10.2021 у справі №454/2468/21, від 10.05.2022 у справі №463/1053/22, від 13.05.2022 у справі №454/673/22, від 16.06.2022 у справі №454/551/22, від 10.11.2022 у справі №454/2857/22, від 12.05.2023 у справі №463/1733/23, від 23.10.2024 у справі №463/8708/24, від 07.08.2025 у справі №760/12114/25, від 24.02.2026 у справі №454/70/26, від 5.03.2026 у справі №463/1049/26, ід 13.03.2026 у справі №463/988/26 провадження №61-100вп26.
Так, єдиною підставою врахування цих процесуальних рішень судів у інших справах є встановлення ними преюдиційних обставин.
Натомість, апеляційна скарга не містить висновків про те, які саме обставини, встановлені згаданими процесуальними рішеннями судів у інших справах, мали враховуватись судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваної ухвали.
Не підтвердились під час апеляційного перегляду доводи позивача про недотримання судом першої інстанції норми статті 151-2 Конституції України, оскільки висновки Конституційного Суду, викладені у рішеннях №6-зп від 25.11.1997, №9-зп від 25.12.1997, №12-рп від 03.10.2001, №15-рп від 09.07.2002 не стосуються звернення особи з позовом саме до судді чи до суду з підстави ухвалення ними певного процесуального рішення.
Колегія суддів відхиляє усі інші доводи апеляційної скарги як безпідставні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/438/26 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/438/26 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 10.06.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.А. Шаратов

І.М. Скрипка