Справа № 715/250/25 
Провадження № 1-кп/715/45/26 

В И Р О К  
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09.06.2026   селище Глибока 
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
секретар судового засідання ОСОБА_2 
учасники процесу:
прокурор ОСОБА_3 
обвинувачений ОСОБА_4 
захисник ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 12024262020001351 по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бордюг, Кельменецького району Чернівецької області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, фізичної особи-підприємця, неодруженого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
У невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 26 березня 2024 року невстановлені на даний час особи підшукали трьох чоловіків призовного віку з числа громадян України, які бажали незаконно перетнути державний кордон України, а саме а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При ньому невстановлені особи завчасно обумовили порядок незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 узгодивши із ними оплату за вказані незаконні послуги, зокрема ОСОБА_10 передав 6000 доларів США невстановленій особі в с. Годилів Чернівецької області, ОСОБА_11 зобов`язався передати після перетину кордону 5000 євро, а громадянин ОСОБА_6 повинен був передати грошові кошти в сумі 50 євро.
В подальшому, цього ж дня, громадянин ОСОБА_4 діючи згідно попередньо узгодженого плану, використовуючи транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 білого кольору забрав ОСОБА_6 по вул. Ентузіастів в м. Чернівці, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з с. Годилів Чернівецької області та повіз до державного кордону України із Республікою Румунія, з метою незаконного переправлення через державний кордон України в прикордонному населеному пункті Корчівці Чернівецької області.
По дорозі із м. Чернівці до с. Корчівці Чернівецького району в салоні транспортного засобу ОСОБА_4 , діючи у відповідності до раніше розробленого плану, провів інструктаж, надав поради та вказівки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 щодо незаконного переправлення через державний кордон України поза межами пункту пропуску.
Того ж дня, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 рухаючись в напрямку державного кордону України на транспортному засобі марки «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 білого кольору затримано прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби НОМЕР_2 прикордонного загону в межах прикордонного населеного пункту Корчівці Чернівецького району Чернівецької області.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину не визнав, заперечуючи обставини, що викладені в обвинувальному акті, просив суд його виправдати.
Заслухавши пояснення обвинуваченого, дослідивши докази по справі суд приходить до наступних висновків.
Встановлено, що 18.07.2024 року зареєстровано кримінальне провадження № 12024262020001351 згідно якого 26.03. близько 21 год. 00 хв. в межах села Коровія Чернівецького району Чернівецької області, працівниками прикордонної служби зупинено легковий транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючого в АДРЕСА_2 , під час перевірки в автомобілі було виявлено ще трьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого в АДРЕСА_3 ., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючого в АДРЕСА_5 , які мали на меті перетнути державний кордон України.
Органами досудового розслідування на підставі вказаного повідомлення 27.03.2024 року розпочато досудове розслідування за ч.3 ст.332 КК України. 
26.03.2024 року проведено огляд місця події, зокрема, ділянки дороги, що розташована в селі Корчівці вулиця Сільська Чернівецького району Чернівецької області. Ґрунтова дорога, яка розміщується та веде із села Нижні Петрівці в село Корчівці. По праву та ліву сторону дороги розміщуються дерева та поле. На ділянці дороги розташовано транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» білого кольору державний номерний знак НОМЕР_3 , водієм якого є громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , житель міста Чернівці, вул. Миколаївська. На момент огляду у транспортному засобі марки Mercedes в салоні автомобіля на передньому правому сидінні знаходився громадянин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_6 , на задньому лівому сидінні громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на правому задньому сидінні громадянин ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_4 . На момент огляду на капоті вищевказаного транспортного засобу знаходились: мобільний телефон марки iPhone мобільний телефон марки iPhone 11 мобільний телефон Sigma A3 мобільний телефон марки iPhone 11. Під час огляду виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz модель E200 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, який належить ОСОБА_14 та знаходиться у користуванні ОСОБА_4 , а також мобільні телефони, що вказані в описовій частині протоколу огляду місця події під №1, 2, 3, 4.
Автомобіль марки «Mercedes-Benz», моделі «Е 200CDI», д.р.н.з. НОМЕР_1 », номер шасі НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_14 , мешканці с. Бурдюг Дністровського району Чернівецької області визнано речовим доказом в кримінальному провадженні та ухвалою суду від 16.01.2025 року накладено на нього арешт.
Мобільний телефон марки Iphone 11 PRO (IMEI1: НОМЕР_5 , ІМЕІ2: НОМЕР_6 ), що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 визнано речовим доказом в кримінальному провадженні та ухвалою суду від 01.04.2024 року накладено на нього арешт. 
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.03.2024 року свідок ОСОБА_6 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 2 – ОСОБА_4 , який його та інших осіб віз у напрямку державного кордону, в салоні автомобіля водій давав поради, провів інструктаж, та показав маршрут руху для незаконного переправлення через державний кордон ( а.с. 68-70). 
Із протоколу проведення слідчого експерименту від 28.03.2024 року зі свідком ОСОБА_6 вбачається, що через мобільний додаток «Телеграм» близько кінця березня 2024 року зателефонував минулий одногрупник свідка ОСОБА_15 та запропонував незаконно перетнути кордон України з Румунією, та сказав, що за свою допомогу візьме не багато грошей. Також пояснив, що ОСОБА_16 розповів, що перетин кордону буде відбуватись через ліс та взяти з собою перчатки та кусачки. Свідок в ході слідчого експерименту також пояснив, що ОСОБА_17 сказав, що свідком значиться особа на ім`я « ОСОБА_18 », яка займається організаційними питаннями з незаконного переправлення через державний кордон України. В подальшому свідку в «Телеграм» написала особа, підписана « ОСОБА_19 », після чого останній розказав, як має відбутися перетин кордону, скидував напрями маршруту руху, до державного кордону та давав поради, щодо незаконного перетину. Далі особа на ім`я « ОСОБА_18 », сказала свідкові прийти на вул. Інтузіастів, в м. Чернівці, 26.03.2024 року близько 20 години 00 хвилин де його мав забрати водій авто «Мерседес» на ім`я « ОСОБА_20 » та цьому водію потрібно було заплатити 50 Євро для того, щоб останній відвіз свідка та інших осіб до державного кордону. Після того, як водій «Мерседес» забрав свідка із м. Чернівці, він поїхав в с. Годилів, де зупинився біля кладовища, стояло ще троє осіб біля автомобіля марки «Лада 10», ОСОБА_20 поговорив із однією особою біля автомобіля «Лада». Після чого, чоловік, який перебував біля авто в грубій формі сказав свідку та іншим особам сідати в автомобіль. Далі вони сіли та поїхали в сторону м. Сторожинець. Після чого поїхали в сторону державного кордону України з Румунією. Свідок у присутності понятих показав маршрут руху, яким рухалися водій 26.03.2024 року. Також в ході слідчого експерименту в присутності понятих свідок ОСОБА_21 розповів, що по дорозі до кордону в салоні автомобіля водій на ім`я ОСОБА_20 давав поради щодо перетину кордону, а саме казав «Там де можна бігти, коли будете йти через ліс не курити та вимкнути телефон, бо прикордонники відслідковують», також по дорозі громадянин на ім`я « ОСОБА_18 » скинув свідку карту з маршрутом руху до державного кордону в «Телеграмі» та водій ОСОБА_20 на вказаній карті вказав, як рухатись щоб перетнути кордон. В подальшому в с. Корчівці, свідок, водій та інші особи були затримані. (а.с. 74-81).
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.03.2024 року свідок ОСОБА_7 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 2 – ОСОБА_4 , який його та інших осіб віз у напрямку державного кордону, в салоні автомобіля водій давав поради, провів інструктаж, та показав маршрут руху для незаконного переправлення через державний кордон ( а.с. 94-96). 
Із протоколу проведення слідчого експерименту від 28.03.2024 року зі свідком ОСОБА_7 вбачається, що через «Телеграм канали» пов`язані із незаконним переправленням осіб, через державний кордон зв`язався з особою через застосунок «Телеграм», яка в телефонному режимі та через переписки сказала, що допоможе перетнути державний кордон України з Румунієюз за межами пункту пропуску. Також дана особа повідомила, що переправлення через кордон буде коштувати 5000 (п`ять тисяч) Євро, які свідок повинен був передати після того, як перетне кордон. Також в ході слідчого експерименту свідок зазначив, що невідомий чоловік розповідав, що перетин буде проводитися пішки – через ліс. В подальшому за попередньою домовленістю невідомий чоловік сказав, приїхати в с. Годилів, а саме до кладовища. Свідок розказав та показав, що за вказівками невідомого чоловіка приїхав 26.03.2024 року близько 20 години до кладовища в с. Годилів та побачив двох осіб, які стояли біля автомобіля марки «Лада». Далі свідок подзвонив до невідомого чоловіка з яким домовився про переправлення через кордон та зрозумів, що один з чоловіків біля кладовища, це та сама особа з якою він домовлявся. Підійшовши до чоловіка, останній сказав «що все буде добре, зараз поїдете, покажуть спочатку та перейдете кордон». Далі свідок показав, що під`їхала машина марки «Mercedes-Benz» білого кольору під керуванням водія та збоку сидів ще один хлопець. Свідок та інша особа сіли в автомобіль та водій поїхав в сторону державного кордону України з Румунією. По дорозі в салоні автомобіля водій давав поради, щодо незаконного перетину кордону, а саме: «щоб не боялися собак, бо вони далеко, не курили, там деколи бігти, якщо будуть літати дрони, лягти, а також сказав вимкнути телефон коли будемо вже йти по лісі.» В подальшому пасажиру, який сидів на передньому сидінні скинули карту з маршрутом руху, які свідок та інша особа сфотографувала. Далі свідок розказав та показав, що в с. Корчівці автомобіль зупинили працівники ДПСУ. (а.с. 101-108).
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.03.2024 року свідок ОСОБА_8 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 3 – ОСОБА_4 , який його та інших осіб віз у напрямку державного кордону, в салоні автомобіля водій давав поради, провів інструктаж, та показав маршрут руху для незаконного переправлення через державний кордон ( а.с. 121-123). 
Із протоколу проведення слідчого експерименту від 28.03.2024 року зі свідком ОСОБА_8 вбачається, що його матір ОСОБА_22 , в березні 2024 року запитала в своєї знайомої на ім`я ОСОБА_23 , чи знає людей, які зможуть переправити свідків через кордон. В подальшому знайома на ім`я ОСОБА_24 , сказала, що є чоловік який допоможе незаконно перейти кордон свідку з грошову винагороду у сумі 6000 (шість тисяч) доларів. Також свідку відомо, що невідомий чоловік сказав прибути в с. Годилів та чекати неподалік кладовища 26.03.2024 року близько 19 години 20 хвилин. В подальшому матір свідка ОСОБА_25 відвезли свідка ОСОБА_8 до місця, оскільки останній погано орієнтується у місцевості. Далі свідок під час слідчого експерименту пояснив, що матір дала йому 6000 (шість тисяч) доларів та близько 19 години 26.03.2024 року з адреси його проживання по АДРЕСА_7 , разом з знайомою матері на ім`я ОСОБА_23 , свідок на таксі поїхав в с. Годилів та біля кладовища стояв невідомий чоловік біля автомобіля, марку автомобіля свідок не пам`ятає (чорного кольору), після чого ОСОБА_23 взяла грошові кошти та при свідку передала невідомому чоловіку, після чого невідомий чоловік поїхав на власному автомобілі, а ОСОБА_23 пішла пішки в напрямку кільця. Свідок пояснив, що згодом під`їхав чоловік на автомобілі марки «Лада», модель не пам`ятає, та підійшов ще один не відомий свідку чоловік. В ході розмови чоловік на автомобілі «Лада» повідомив свідку та іншому хлопцю, «що все буде добре, покажуть спочатку та перейдете». Після чого близько 20 години 00 хвилин, під`їхав транспортний засіб марки «Мерседес» білого кольору, з якого вийшло ще двоє чоловіків, після чого свідок та ще троє чоловіків сіли в автомобіль марки «Мерседес» та поїхали в сторону м. Сторожинець. Свідок додав, що водій автомобіля марки «Лада» залишився в с. Годилів. Далі свідок розказав та показав, що рухаючись в м. Сторожинець, водій транспортного засобу марки «Мерседес» по дорозі давав поради, щодо незаконного перетину кордону, а саме: казав коли буде йти по стежці не курити, там де поле – бігти, щоб не боялись собак бо вони далеко». Не доїжджаючи до м. Сторожинець водій повернув праворуч та поїхав по ґрунтові дорозі. Також свідок розповів, що пасажир, який сидів на передньому правому сидінні сказав, що йому скинули карту, але в нього розряджається телефон, тому свідок та інші пасажири сфотографували карту з маршрутом руху. В подальшому свідок показав, що водія, його та інших осіб було затримано працівниками прикордонної служби в с. Корчівці. (а.с. 124-130).
Також аналогічні обставини були підтвердженні вказаними свідками під час їхнього допиту слідим суддею в судових засіданнях в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Доцільність таких допитів знайшла своє підтвердження під час судового розгляду, оскільки вказані свідки в судові засідання не з`являлися і доставити приводом їх виявилось неможливим.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 18 45 від 09 грудня 2024 року ОСОБА_4 на даний час виявляє ознаки психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. На період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння він недоумства та ознак тимчасового хворобливого розгляду психічної діяльності також не виявляв, а виявляв ознаки психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Отже, дослідивши всі вищенаведене докази по справі, суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 є склад злочину, передбачений ч. 2 ч. 332 КК України, а саме незаконне переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, наданням засобів, вчиненого щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб. 
Жодних належних і допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_4 у незаконному переправленні осіб через державний кордон України, за кваліфікуючою ознакою: вчинено з корисливих мотивів, суду не надано. Тому його дії слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 332 КК України на ч.2 ст. 332 КК України.
Аналізуючи досліджені докази, суд прийшов до висновку, що вони не є достатніми та переконливими доказами, для визнання винуватості ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому правопорушення поза розумним сумнівом.
Так, стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.
Обов`язок доказування, у тому числі винуватості особи, покладається на сторону обвинувачення.
Проте, надані суду докази не підтверджують, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення з корисливих мотивів. Жодних коштів під час огляду місця поді\ї не було виявлено та вилучено. Свідки під час допиту їх слідчим суддею не вказують про обізнаність чи про отримання ОСОБА_4 будь-яких коштів. 
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч. 4 ст. 17 КПК України. Зі змісту ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при визначені його громадських прав має право на справедливий розгляд справи незалежним і неупередженим судом.
З наданих стороною обвинувачення доказів, суд не вбачає належних та достатніх доказів на підтвердження факту здійснення ОСОБА_4 злочинної діяльності з корисливих мотивів.
Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_4 за ч.3 ст.332 КК України не містить допустимої інформації щодо вчинення злочину з корисливих мотивів, тобто таких фактів органом досудового розслідування не доведено.
Суд вважає, що надані стороною обвинувачення докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, ґрунтуються на припущеннях, зібраними без урахування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право особи на справедливий суд, що передбачає обов`язок правоохоронних органів діяти з додержанням прав і основоположних свобод людини, не зважаючи на важливість мети, яка при цьому переслідується.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора, які як сторона обвинувачення, здійснюють збирання доказів, у тому числі і шляхом проведення слідчих дій ( ч.2 ст. 93 КПК України).
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, висловлену у п. 60 Рішення у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного, відповідно до якої Європейський суд з прав людини в черговий раз звертає увагу на те, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту», вимоги норм ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, суд приходить до переконання про недотримання стороною обвинувачення стандарту підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення в частині наявності такої кваліфікуючої ознаки вчинення злочину, вчинення з корисливих мотивів.
Враховуючи наведене, виходячи із системного тлумачення Закону, оскільки кримінальна відповідальність за ч.3 ст. 332 КК України настає лише у тому разі, коли дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або вчинені з корисливих мотивів. А дії, вчинені щодо кількох осіб, або за попередньою змовою групою осіб утворює склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 332 цього Кодексу, а тому лише факт незаконного переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України та сприяння у незаконному переправленні, за кваліфікуючими ознаками: вчинено щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, у ОСОБА_4 , не може вважатися доказом доведеності корисливого мотиву обвинуваченого, відтак суд тлумачить усі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого на його користь.
За таких обставин, суд вважає, що органами досудового слідства не доведена винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, в частині кваліфікуючої ознаки: вчинення злочину з корисливих мотивів, у зв`язку з чим його слід перекваліфікувати на ч.2 ст. 332 КК України. 
Так, вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочині за ч.2 ст.332 КК України, повністю підтверджується дослідженими вищевказаними доказами. 
Надаючи оцінку показам обвинуваченого в частині не визнання ним вини та позиції сторони захисту про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, суд критично оцінює такі доводи та вважає їх обраною лінією захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Так, зазначені вище показання обвинуваченого повністю спростовуються чіткими, послідовними, деталізованими та співвідносними з іншими доказами показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо ролі ОСОБА_4 та його активної поведінки в сприянні незаконному переправленні їх через Державний кордон України. При цьому суд бере до уваги, що такі покази свідків були отримані в передбаченому ст. 225 КПК України порядку та судом під час розгляду справи по суті були вжиті та вичерпані всі можливі заходи для безпосереднього заслуховування показань свідків в судовому засіданні, зокрема неодноразово оголошувались приводи, на виконання яких надходила інформація про відсутність осіб за місцем проживання. Поряд з цим, суд вважає необхідним підкреслити, що будь-які сумніви щодо достовірності показів свідка, отриманих в порядку ст. 225 КПК України, відсутні, які і не встановлено факти, які б свідчили про застосування фізичного чи психологічного примусу до свідка при виконанні положень зазначеної статті КПК. Більш того, такі покази в повному обсязі є співставними з обставинами, встановленими в ході проведення інших слідчих дій з цими свідками, зокрема під час пред`явлення особи до впізнання за фотознімками та слідчих експериментів.
Обставини, обстановка, час і місце вчинення злочину, послідовність, динамічність дій обвинуваченого та осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, їх характер, поведінка обвинуваченого до вчинення, під час вчинення і після вчинення злочину, його роль у вчиненні злочину групою осіб, знаряддя злочину, спростовують доводи обвинуваченого, що він не мав умислу на вчинення злочину.
Також суд відхиляє доводи захисту про неможливість призначення реальної міри покарання обвинуваченому, у зв`язку із наявністю психічного захворювання, оскільки згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 18 45 від 09 грудня 2024 року ОСОБА_4 на даний час виявляє ознаки психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. На період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння він недоумства та ознак тимчасового хворобливого розгляду психічної діяльності також не виявляв, а виявляв ознаки психічного захворювання у формі шизотипового розладу, за своїм психічним станом він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
В судових дебатах захисник звертав увагу суду на порушення правил підсудності з посиланням на протоколи затримання працівників ДПС України, в яких місцем затримання визначено Петрівецьку ОТГ, а не с. Корчівці, а тому справа не підсудна Глибоцькому районному суду Чернівецької області, а підсудна Сторожинецькому районному суду Чернівецької області.
Такі доводи захисту, спростовуються протоколом огляду місця події з якого вбачається, що дорога розташована в селі Корчівці вулиця Сільська Чернівецького району Чернівецької області. Ґрунтова дорога, яка розміщується та веде із села Нижні Петрівці в село Корчівці. По праву та ліву сторону дороги розміщуються дерева та поле. На ділянці дороги розташовано транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» білого кольору державний номерний знак НОМЕР_3 , водієм якого є громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , житель міста Чернівці, вул. Миколаївська. На момент огляду у транспортному засобі марки Mercedes в салоні автомобіля на передньому правому сидінні знаходився громадянин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_6 , на задньому лівому сидінні громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на правому задньому сидінні громадянин ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_4 . На момент огляду на капоті вищевказаного транспортного засобу знаходились: мобільний телефон марки iPhone мобільний телефон марки iPhone 11 мобільний телефон Sigma A3 мобільний телефон марки iPhone 11. Під час огляду виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz модель E200 CDI», д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, який належить ОСОБА_14 та знаходиться у користуванні ОСОБА_4 , а також мобільні телефони, що вказані в описовій частині протоколу огляду місця події під №1, 2, 3, 4.
Вказаний доказ добуто під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, а протоколи затримання стосуються справ про адміністративні правопорушення. Більш того, вказані населені пункти розташовані поруч тому можлива неточність із сторони працівників ДПС України, які складали протоколи про адміністративні затримання. 
Крім того, у Постанові ОП ККС ВС № 357/10207/21 від 24 лютого 2025 року зазначається, що норми, що регулюють формальні кроки, яких необхідно вжити, і строки, яких необхідно дотримуватися, в не меншому ступені забезпечують належне відправлення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності. Конституційний суд також підкреслював, що судочинство включає в себе, крім іншого, визначення процесуальних строків, строків звернення, оскарження до суду рішень, і інші обмеження, включаючи обмеження апеляційного, касаційного оскарження рішення суду, що забезпечують належне функціонування судочинства. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини 1 статті 34 КПК, щодо моменту, до якого спірне питання підсудності може бути вирішене, а саме «до початку судового розгляду», встановлене законом з метою запобігти намаганням сторін або суду необмежено ставити під сумнів компетенцію суду розглядати справу і, таким чином, слугує правовій визначеності.
Як ознаки, важливі для визначення підсудності, так і процесуальні правила, що встановлюють обмеження щодо часу, коли сумніви щодо підсудності можуть бути вирішені, встановлені законом і виконують своє призначення – запобігти довільному направленню справи до того чи іншого суду. Таким чином, Об`єднана палата вважає, що в ситуації, якщо після початку судового розгляду виявилися обставини, які можуть поставити під сумнів правильність визначення підсудності справи, продовження розгляду справи судом, який розпочав такий розгляд, не становить «порушення правила підсудності», зазначеного в пункті 6 частини 2 статті 412 КПК, і не є підставою для скасування судових рішень.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у Постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У Постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у Постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.
Верховний Суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є: його незначна (посередницька) роль у вчиненні злочину групою осіб, наявність у нього ознак психічного захворювання у формі шизотипового розладу.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 2 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до семи років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Згідно ч.2 цієї ж статті на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20 однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в Постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, внаслідок вчиненого злочину тяжких наслідків не настало, його незначну (посередницьку) роль у вчиненні злочину групою осіб, а також особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, має постійне місце проживання, є ФОПом, неодружений аявність у нього ознак психічного захворювання у формі шизотипового розладу, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.2 ст.332 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим при призначенні покарання суд вважає необхідним застосувати положення ч.1 ст. 69 КК України і перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.
Суд вважає, що такі обставини є достатньою підставою для застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України і призначення покарання ОСОБА_4 у виді обмеження волі з позбавлення права займатися певною діяльністю, встановленої санкцією ч. 2 ст. 332 КК України.
Отже, обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із наданням логістичних послуг і перевезенням громадян у прикордонних районах та прикордонних зонах України строком на 2 (два) роки. 
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 слід залишити у виді домашнього арешту. 
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та за його вчинення призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із наданням логістичних послуг і перевезенням громадян у прикордонних районах та прикордонних зонах України строком на 2 (два) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту фактичного прибуття засудженого в установу відбування покарання для виконання вироку, що набрав законної сили.
Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу залишити у виді домашнього арешту.
Речовий доказ: мобільний телефон марки Iphone 11 Pro (IMEI1: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_6 ), що належить громадянину ОСОБА_4 – повернути власнику, скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01.04.2024 року у справі №715/999/24 провадження №1-кс/715/146/24 (а.с.38, 53);
Речовий доказ: транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» моделі «Е 200 CDI», державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », номер шасі НОМЕР_7 , що належить громадянці ОСОБА_14 – повернути власнику, скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16.01.2025 року у справі №715/999/24 провадження №1-кс/715/14/25; (а.с.34, 55);
Речовий доказ: мобільний телефон марки «Айфон 11» чорного кольору, що належить громадянину ОСОБА_6 – залишити власнику; (а.с.72);
Речовий доказ: мобільний телефон марки «Самсунг А31» що належить громадянину ОСОБА_7 – залишити власнику; (а.с.99);
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу. 

Суддя: