ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/283/26 Справа № 208/8109/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко В.В. про визнання договору позики недійсним, -
В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко В.В. про визнання договору позики недійсним.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що 21.04.2020 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська звернувся ОСОБА_2 із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Під час розгляду даної справи їй стало відомо, що 30.10.2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено нотаріальний договір про позику грошей, згідно умов якого вона нібито позичила у відповідача грошові кошти у розмірі 4 835 080 гривень зі строком їх повернення не пізніше 29.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Лозенко В.В. та зареєстрований в реєстрі №2498.
Ознайомившись із наданою ОСОБА_2 копією дубліката вищевказаного Договору позики було встановлено, що нею вказаний договір не підписувався та жодних коштів не отримувалось.
Після ознайомлення із рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, стало зрозумілим, що їй необхідно обрати інший спосіб захисту, а саме звернутись із окремим позовом про визнання Договору позики недійсним.
Таким чином, з огляду на те, що нею не підписувався Договір позики від 30.10.2015 року, про порушення своїх прав та інтересів вона дізналась після подання ОСОБА_2 до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська позовної заяви про стягнення з неї грошових коштів за Договором позики від 30.10.2015 року.
Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати Договір позики від 30 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та нею, ОСОБА_1 , про отримання позики строком до 29 грудня 2015 року в сумі 4 835 080,00 грн. – недійсним.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним — відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (Позикодавцем) та ОСОБА_1 (Позичальником) укладено договір про позику грошей. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2498 (Т.1, а.с.9, 164, 246).
Згідно пункту 1 даного договору вбачається, що ОСОБА_1 , позичила у ОСОБА_2 , гроші в сумі 4 835 080 гривень 00 коп., із строком виплати боргу по 29 грудня 2015 року (Т.1, а.с.9, 164, 246).
В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 . Відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 станом на 30.10.2015 року в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та є вдовою (Т.1, а.с.165, 249).
Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , відповідно до якої вона надала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_2 на передачу у позику грошових коштів у сумі 4 835 080,00 грн. (а.с.Т.1, а.с.165).
Даний факт підтверджується копією розписки від 30.10.2015 р. про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за р.№2498. Згідно тексту даної розписки цим підтверджується отримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошей у загальній сумі 4 835 080 гривень 00 коп., що отримані у позику від ОСОБА_2 . Грошова сума передана в позику без сплати процентів за користування. ОСОБА_1 зобов`язалась повернути цю позику ОСОБА_2 до 29 грудня 2015 року (Т.1, а.с.166, 250).
Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 23.05.2023 року та опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 23.05.2023 року вбачається, що на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 15 травня 2023 року №210/2243/23 про тимчасовий доступ до речей і документів було вилучено: заяву про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 на 1 арк. – оригінал; розписка про отримання грошових коштів за договором позики на 1 арк. – оригінал; договір позики від 30.10.2015р. реєст. №2498 на 1 арк. – оригінал (Т.1, а.с. 247-250).
21 грудня 2020 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі №203/1330/20 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми – задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 7 048 334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14 183 344 грн. 80 коп. пені, 611 449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25 439 059 гривень 88 коп..
До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог – відмовлено (Т.2, а.с.60-63, 92-95).
Згідно до встановлених фактичних даних та обставин викладених судом у судовому рішенні, суд встановив, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 , позивач, передав у власність ОСОБА_1 , відповідачу, під її власноручну розписку 4 835 080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42).
За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.526 ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
ОСОБА_1 сплатила 50 000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75 000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107).
Відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т.2 а.с.41)…» (Т.2, а.с.60-63, 92-95).
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 від 12 січня 2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, ОСОБА_1 зазначила наступне: «…30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та мною ОСОБА_1 (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. Тоді ж мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику… Отже, враховуючи, що боргове зобов`язання повинно було бути виконане не пізніше 29 грудня 2015 року, борг мною частинами позивачу не повертався, а долучені позивачем розписки в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України не свідчать про вчинення мною дій про визнання боргу протягом строку позовної давності, то вважаю, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із спливом строку позовної давності, який розпочав свій перебіг з 30 грудня 2015 року і закінчився 30 грудня 2018 року.» (Т.3, а.с.168-171).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року по справі №203/1330/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишено без змін (Т.2, а.с.64-67, 96-99).
У касаційній скарзі ОСОБА_1 від 17.05.2021 року на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021 року, зазначила наступне: «…Так, 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та мною ОСОБА_1 (позичальником) був укладений договір позики, згідно умов якого я позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 835 080,00 грн., із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року. Про необхідність відмови у позові внаслідок спливу позовної давності, мною заявлялось, як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції. Так, в день підписання договору позики мною була підписана розписка про отримання вищевказаних грошових коштів із застереженням, що грошова сума передана мені в позику без сплати процентів за користування, із строком повернення не пізніше 29 грудня 2015 року, у тій самій сумі грошей, яка була одержана в позику.» (Т.3, а.с.172-176).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінено, зменшивши розмір інфляційних втрат – до 1 114 428 гривень 48 копійок, розмір процентів – до 177 771 гривні 98 копійок і розмір пені до 8 482 193 гривень 40 копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів.
Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів» (Т.2 а.с.68-76, 100-108).
В матеріалах справи також міститься технічний запис судового засідання від 27.07.2020р. у справі №203/1330/20. Згідно даного запису вбачається, що ОСОБА_1 у судовому засіданні від 27.07.2020 року підтвердила факт вкладання договору позики від 30 жовтня 2015 року (Т.3, а.с.202).
Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що 07.07.2023 ОСОБА_1 було повідомлено про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України (чинна до 11.08.2023), за яким 08.07.2023р. було відкрито кримінальне провадження №42023040000000391 (Т.3 а.с.61).
Заступником директора Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України було направлено прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Івану Сироті супровідний лист, відповідно до якого було направлено висновок експерта від 21.06.2023 №СЕ-19/104-23/20864-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових від 23.03.2023 року №12023041710000353 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 3 статті 365-2 Кримінального кодексу України (Т.3, а.с.62-71).
Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот від 21.06.2023 року № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі про позику грошей від 30.10.2015р., між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованому у реєстрі за №2498; нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30.10.2015; розписці від імені ОСОБА_1 про отримання грошових коштів за договором позики за реєстром №2498 – виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.3, а.с.64-71).
Вищезазначений висновок експерта № СЕ-19/104-23/20864-ПЧ від 21.06.2023 року був витребуваний прокурором відділу обласної прокуратури Іваном Сирота з прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні №12023041710000353 Шевченко С.В. (Т.3, а.с.72).
Згідно супровідного листа №09/6-2349-23 від 06.10.2023р. та постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи від 06 жовтня 2023 року, вбачається, що прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Управлінням нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 постановлено призначити по кримінальному провадженню №42023040000000391 судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Дніпровського НДЕКЦ МВС України (Т.3, а.с.73-124).
Заступником директора Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.Подольховою було направлено прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Івану Сироті супровідний лист, відповідно до якого було направлено висновок експерта від 11.10.2023 №СЕ-19/104-23/35405-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових від 08.07.2023 року №42023040000000391 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України (Т.3, а.с.125-140).
Згідно копії висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України О.А.Дробот № СЕ-19/104-23/35405-ПЧ від 11.10.2023 року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник» договора про позику грошей від 30.10.2015р., між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №2498; графі «Підпис» нотаріально посвідченої заяві про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30.10.2015; графі « ОСОБА_1 » розписки від імені ОСОБА_1 про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015року за р. №2498 – виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.3, а.с.128-140).
Представник позивача – адвокат Гапонець А.А., також у якості доказу посилається на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року по справі №202/14407/23. Відповідно до якої за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні №42023040000000391, розпочатому за заявою ОСОБА_1 та в якому вона залучена як потерпіла, накладено арешт на майно, в тому числі і належне відповідачу ОСОБА_2 (Т.3, а.с.141-155).
Зазначена ухвала слідчого судді оскаржена Твердовським О.С. в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду (Т.3, а.с.193-200).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі №202/14407/23 від 07 грудня 2023 року ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №42023040000000391 скасовано. 
25.10.2023р. до Дніпропетровської обласної прокуратури представником ОСОБА_2 – адвокатом Шрамом О.В. було подано заяву про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.383, ч.2 ст.384 КК України, а 02.11.2023р. Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №201/13345/23 уповноважених осіб Дніпропетровської обласної прокуратури Дніпропетровської області зобов`язано внести до ЄРДР відповідні відомості про кримінальні правопорушення та розпочати досудове розслідування стосовно ОСОБА_1 (Т.3, а.с.189-192).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт укладання та правомочність договору позики, укладеного 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлені судами при розгляді справи №203/1330/20. А тому, рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі №203/1330/20 мають преюдиційне значення.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.
За своєю суттю договір позики чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2020 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі №203/1330/20 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми – задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 7 048 334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14 183 344 грн. 80 коп. пені, 611 449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25 439 059 гривень 88 коп.. До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог – відмовлено (Т.2, а.с.60-63, 92-95).
ОСОБА_1 сплатила 50 000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75 000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року по справі №203/1330/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишено без змін (Т.2, а.с.64-67, 96-99).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінено, зменшивши розмір інфляційних втрат – до 1 114 428 гривень 48 копійок, розмір процентів – до 177 771 гривні 98 копійок і розмір пені до 8 482 193 гривень 40 копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів.
Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів» (Т.2 а.с.68-76, 100-108).
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Апеляційний суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд робить висновок про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.
Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертали увагу на те, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі«non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, провадження № 14-175 цс 20 та інші).
ОСОБА_1 із 2015 року по день звернення до суду з цим позовом не висловлювала будь-яких заперечень після отримання вимоги про усунення порушень умов договору позики від відповідача.
Крім того, ОСОБА_1 протягом розгляду справи №203/1330/20 у судах всіх інстанцій не заперечувала факт справжності свого підпису у борговій розписці від 30.10.2015р. та в договорі з ОСОБА_2 про позику грошей від 30.10.2015р., а навпаки, прямо підтвердила факт укладення з ОСОБА_2 договору про позику грошей від 30.10.2015р. та факт власноручного підписання договору про позику грошей від 30.10.2015р..
Встановлено, що у справі № 203/1330/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми, предметом позову був саме спірний договір позики від 30 жовтня 2015 року. 
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Конституції України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.
Європейський суд з прав людини (далі — ЄСПЛ) у своєму рішенні від 15 липня 2010 року у справі «Ющенко та інші проти України» вказав на те, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання. За відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 зазначала, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також врахувавши преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №203/1330/20 щодо дійсності договору позики від 30 жовтня 2015 року, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики від 30 жовтня 2015 року .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Оскаржене судове рішення суду першої інстанції є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
В межах доводів та вимог апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, апеляційним судом не встановлено підстав для висновку, що судом ухвалено оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Судді