ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 р.	Справа № 520/962/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Колодкіної Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 (головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.03.2026) по справі № 520/962/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції   
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст заяви та її обґрунтування.
16.01.2026 Ільчук Дмитро Юрійович в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 876 від 11 грудня 2025 року «Про застосування до працівника УПП в Харківській області ДПП дисциплінарного стягнення»;
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 2284 «По особовому складу» від 25 грудня 2025 року;
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №1 роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 17 вересня 2024 року по 25 грудня 2025 року позивач проходив службу в органах Національної поліції, мав спеціальне звання капрал поліції та був призначений на посаду поліцейського взводу №1 роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. 03.06.2025 відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. За результатами судового розгляду 12 грудня 2025 року Дзержинським районним судом м. Харкова винесено постанову про закриття провадження у зв`язку з відсутністю в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення, яка набрала законної сили 23 грудня 2025 року. Поки тривав розгляд вказаної адміністративної справи, відповідачем було проведено службове розслідування, яке ґрунтувалося виключно на матеріалах протоколу про адміністративне правопорушення, без збирання будь-яких незалежних, самостійних або додаткових доказів та 25 грудня 2025 року начальником Департаменту патрульної поліції було видано наказ №2284 «По особовому складу» про звільнення позивача з посади за нібито вчинення дисциплінарного проступку, який полягав у керуванні транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, з посиланням на той самий протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП.
Вважає, що звільнення відбулося після набрання законної сили постановою суду про закриття адміністративного провадження у зв`язку з відсутністю в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення, що свідчить про протиправність наказу про звільнення. 
ІІ. Зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді залишено без розгляду.
Приймаючи рішення про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ознайомившись з наказом ДПП від 25.12.2025 № 2284 о/с «Про особовому складу» 25.12.2025 звернувся до суду 16.01.2026, тобто з пропуском 15-денного строку встановленого Дисциплінарним статутом.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач вперше звернувся до суду з таким позовом 07.01.2026, тобто в межах 15-денного строку звернення до суду. Ухвала про повернення первинної позовної заяви у справі № 520/356/26 була сформована судом 09.01.2026 та доставлена до електронного кабінету позивача о 19:10 того ж дня, що було вечором п`ятниці після завершення офіційного робочого часу.
Разом із тим, позивач повторно звернувся до суду 16.01.2026, тобто через 6 днів після отримання вказаної ухвали, що в свою чергу спростовує посилання представника позивача на максимально швидку реакцію позивача на процесуальні рішення суду та відсутність будь-яких ознак бездіяльності.
Також, суд критично оцінив посилання представника позивача на територіальну роз`єднаність учасників процесу (позивача та його представника) та критичну ситуацію з безпекою, оскільки жодних доказів, які б свідчили про наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення із цим позовом до суду позивачем не надано, а наведені ним у заяві обставини щодо поважності пропуску такого строку лише вказують на те, що позивач допустив зволікання з реалізацією наданого йому права на судовий захист.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів представника позивача щодо визнання поважності пропуску строку звернення до суду.
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними, поновити вказаний строк та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції заснував своє рішення виключно на нормах Дисциплінарного статуту НПУ, проігнорувавши ієрархію нормативно-правових актів та всупереч частини четвертої статті 7 КАС України не застосував норми Конституції як норми прямої дії. Вважає, що обмеження строку звернення до суду лише 15-ма днями фактично нівелює гарантії, закріплені статтею 55 Основного Закону, та ігнорує приписи статті 64 Конституції, згідно з якою право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного стану. Зазначає, що позивач та його представник добросовісно покладалися на норму частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для спорів про звільнення з публічної служби, а така добросовісна помилка в умовах правової колізії між нормами спеціального законодавства, що звужують права особи, та конституційними гарантіями доступу до правосуддя, також є поважною причиною.
Вважає, що суд не дотримався критерію “необхідності у демократичному суспільстві” та принципу пропорційності та не збалансував мету обмеження (процесуальна економія) та наслідки для позивача (повна неможливість захистити право на працю, професійну репутацію та джерело існування), оскільки встановлення балансу в цій справі однозначно вказує на те, що право на судовий захист є вагомішим за формальне дотримання стислого 15-денного строку, який фізично важко витримати в умовах сьогодення, тим паче у прифронтових містах.
Вказує, що суд першої інстанції визнав доводи апелянта про обстріли та блекаути «необґрунтованими», однак апелянт вважає, що вказана позиція є цинічною та відірваною від реальності.
Звертає увагу на те, що позивач проявив належну процесуальну активність і добросовісність та вперше звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою 07 січня 2026 року, тобто в межах 15-денного строку (останній день подання - 08.01.2026), а повторне звернення з позовною заявою здійснено 16 січня 2026 року - тобто через 6 днів після отримання ухвали, тому такий проміжок часу не може розцінюватися як зволікання чи бездіяльність, а навпаки, він свідчить про максимально швидку реакцію на процесуальне рішення суду. Крім того, м. Харків та м. Кривий Ріг є містами, що перебувають під постійними обстрілами та відключення зв`язку та електроенергії унеможливлювали своєчасну комунікацію між позивачем та представником, а також доступ до системи «Електронний суд».
Вважає, що пропуск строку у 6 днів є мінімальним та жодним чином не свідчить про недобросовісність позивача. 
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Департамент патрульної поліції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому з вказаною апеляційною скаргою не погодився, вважає її безпідставною, а ухвалу суду першої інстанції від 25.03.2026 по справі №520/962/26 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду законною, обґрунтованою і ухваленою відповідно до норм матеріального, процесуального права, згідно з засадами (принципами) адміністративного судочинства.
Вказує, що доводи апелянта про те, що позивач та його представник добросовісно покладалися на норму частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для спорів про звільнення з публічної служби, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані накази ДПП від 11.12.2025 № 876 та від 25.12.2025 №2284 о/с виникли більше, ніж через три роки після внесення законодавцем змін до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Посилається на правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 520/4539/24, в якій наголошено на тому, що оскільки існує колізія між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут), застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут. Вказує, що крім того про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03 тощо). Вважає, що твердження представника позивача щодо добросовісної помилки в умовах правової колізії не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки зводиться фактично до недосконального дослідження представником позивача норм Дисциплінарного статуту.
Вважає, що позивачем не обґрунтовано обставини непереборного і об`єктивного характеру, існування яких значною мірою утруднило або ж унеможливило реалізацію права на судовий захист у межах встановленого Дисциплінарним статутом строку звернення до суду.
Зазначає, що за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Учасники справи повідомлені про перегляд ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження, про призначення даної справи в судове засідання та повісток про виклик на 27.04.2026 о 12:00, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2026 задоволено клопотання представника позивача адвоката Ільчука Дмитра Юрійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Відповідно до частини четвертої статті 229, частини першої статті 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді.
25.02.2026 від представника Департаменту патрульної поліції надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із порушення позивачем строку звернення до суду із цим позовом.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді - залишено без руху. Надано позивачу строк – п`ять днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою та доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску.
09 березня 2026 року представником позивача, через систему «Електронний суд», до Харківського окружного адміністративного суду надано заяву про поновлення процесуального строку.
В обґрунтування вказаної заяви представником позивача, зокрема, зазначено, що позивач виявив належну процесуальну зацікавленість та вперше звернувся до суду з цим позовом ще 07 січня 2026 року, тобто фактично в межах встановленого законом 15-денного строку. Ухвала про повернення первинної позовної заяви була сформована судом 09 січня 2026 року та доставлена до електронного кабінету Позивача лише о 19:10 того ж дня, що було вечором п`ятниці після завершення офіційного робочого часу. Повторне звернення з позовом відбулося 16 січня 2026 року, що свідчить про максимально швидку реакцію позивача на процесуальні рішення суду та відсутність будь-яких ознак бездіяльності.
Вказано, що додатковим ускладнюючим фактором стала територіальна роз`єднаність учасників процесу та критична ситуація з безпекою, оскільки позивач перебуває у місті Харків, тоді як його представник здійснює діяльність у місті Кривий Ріг. Обидва міста перебувають у прифронтовій зоні та піддаються постійним масованим обстрілам, що змушує учасників тривалий час перебувати в укриттях та паралізує можливість стабільної роботи. Протягом грудня 2025 року та січня 2026 року в обох регіонах застосовувалися екстрені віялові відключення електроенергії, що призводило до тривалого зникнення мережі Інтернет та мобільного зв`язку, унеможливлюючи використання підсистеми “Електронний суд” та оперативний обмін документами між містами.
Зазначено, що позивач та його представник при визначенні строку звернення до суду добросовісно покладалися на норму частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для спорів про звільнення з публічної служби. Враховуючи тривалу судову практику щодо пріоритету КАС України над спеціальними статутами у позивача були законні підстави вважати, що звернення до суду в межах місяця є правомірним. Всі вказані причини, на його переконання, є поважними та з урахуванням того, що звернення до суду здійснено в найкоротший термін без невиправданої затримки наявні підстави для поновлення строку для здійснення захисту його порушених прав та інтересів.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 визнано не обґрунтованими та не поважними доводи представника позивача щодо визнання поважності пропуску строку звернення до суду, позовну заяву згідно з положенням пунктів 7-8 частини першої статті 240 КАС України залишено без розгляду.
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Спірним питанням в межах розгляду цієї справи є дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами про оскарження наказів Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 876 від 11 грудня 2025 року «Про застосування до працівника УПП в Харківській області ДПП дисциплінарного стягнення» та № 2284 «По особовому складу» від 25 грудня 2025 року про звільнення позивача з посади за вчинення дисциплінарного проступку та поновлення на посаді.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
На підставі частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (далі – Закон № 2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів. Зокрема, Дисциплінарний статут доповнено розділом V “Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану”, яким з 01 травня 2022 року, зокрема, запроваджено інші строки звернення до суду.
Так, частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). При цьому, надалі відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, такий правовий режим триває й на сьогодні.
У випадку наявності колізії між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут) застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 08.02.2023 у справі № 120/7567/22, від 31.05.2023 у справі № 160/9356/22, від 31.10.2023 у справі № 340/4394/22, від 30.11.2023 у справі № 500/1224/23, від 28.03.2024 у справі № 420/22052/23, від 30.09.2024 у справі № 520/5571/24, від 04.10.2024 у справі № 580/4340/24, від 27.11.2024 у справі № 420/13235/24, від 17.04.2025 у справі №140/7715/24 і колегія суддів не встановила підстав для відступу від нього.
Законодавець чітко пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення та обчислення строку на таке оскарження – з моменту ознайомлення особи з наказом про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору слід керуватися положеннями частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту в редакції Закону № 2123-IX, якими передбачено п`ятнадцятиденний строк оскарження наказу про звільнення з дня ознайомлення з ним.
Як свідчить зміст позовної заяви, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з посади поліцейського взводу №1 роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яка в силу пункту 17 частини першої статті 4 КАС України є публічною службою.
З ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 встановлено, що представник позивача 16 січня 2026 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій зокрема викладені позовні вимоги щодо оскарження наказу ДПП від 11.12.2025 № 876 «Про застосування до працівника УПП в Харківській області ДПП дисциплінарного стягнення» та наказу ДПП від 25.12.2025 № 2284 о/с «Про особовому складу», яким позивача звільнено зі служби в поліції.
З наказом ДПП від 25.12.2025 № 2284 о/с «Про особовому складу» позивач ознайомлений 25.12.2025, що підтверджується відміткою в наказі та особистим підписом позивача про факт ознайомлення, отже останнім днем для звернення до суду з позовом щодо його оскарження є 08.01.2026.
Таким чином, позивач, ознайомившись з наказом ДПП від 25.12.2025 № 2284 о/с «Про особовому складу» 25.12.2025 та звернувшись до суду 16.01.2026, пропустив 15-денний строк звернення до суду, встановлений Дисциплінарним статутом.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Надаючи оцінку цим обставинам, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що з системного аналізу норми статті 123 КАС України, яка визначає наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, слідує, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання останньому можливості подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини пропуску строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, КАС України допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду.
Положення КАС України закріплюють, що у випадку встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, такій особі гарантується надання часу для подання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом із наданням доказів поважності причин його пропуску. При цьому, забезпечення реалізації такого права не залежить від інстанції суду, який виявив факт пропуску строку, оскільки такий факт може бути виявлений не лише до відкриття провадження у справі, але й на більш пізніх стадіях судового процесу.
Колегія суддів зазначає, що питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом у випадку, коли суд встановив, що такий пропущено позивачем, в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. У будь-якому випадку позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення.
Судовим розглядом встановлено, що з первинною позовною заявою з аналогічними позовними вимогами позивач, в інтересах якого діяв адвокат, через систему «Електронний суд» звернувся до Харківського окружного адміністративного суду 07.01.2026, тобто в межах 15-денного строку звернення до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2026 у справі №520/356/26 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді повернуто позивачу з тих підстав, що поданий представником позивача ордер не містить підпису адвоката, тому не є документом, що може підтверджувати право адвоката на підписання позовної заяви від імені позивача та представництво його інтересів у суді. Вказана ухвала суду була сформована судом 09.01.2026 та доставлена до електронного кабінету позивача о 19:10 того ж дня, що було вечором п`ятниці після завершення офіційного робочого часу.
16.01.2026 представник позивача адвокат Ільчук Д.Ю. через систему «Електронний суд» повторно звернувся з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді.
Таким чином, позовна заява від 16.01.2026, яка подана у цій справі, є такою, що подана повторно, однак з пропуском строку звернення до адміністративного суду на 6 днів.
Колегія суддів звертає увагу, що в суді першої інстанції відповідачем заявлялось клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. Суд першої інстанції ухвалою від 04.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою та доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску.
Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними строками. Установлення таких строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності публічно-правових відносин і належного відправлення правосуддя та не заперечує сутності права на судовий захист, що узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011.
Вказане насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Колегія суддів вказує, що позивач в заяві про поновлення строку звернення до суду та в апеляційній скарзі наводив однакові доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, зокрема те, що позивач та його представник добросовісно покладалися на норму частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для спорів про звільнення з публічної служби, а така добросовісна помилка в умовах правової колізії між нормами спеціального законодавства, що звужують права особи, та конституційними гарантіями доступу до правосуддя також є поважною причиною.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що дійсно частина п`ята статті 122 КАС України встановлює, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас Законом України від 15.03.2022 № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану внесено зміни та встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що вказані зміни були прийняті ще у 2022 році і з того часу сформувалась практика Верховного Суду, що у випадку наявності колізії між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут) застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут.
Крім того, як встановлено судовим розглядом, в інтересах позивача до суду з цим позовом звернувся адвокат, який є фахівцем у сфері права та мав бути обізнаний про строки звернення до суду, які встановлені для поліцейських у разі оскарження ними застосованих дисциплінарних стягнень, тому колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта.
Апелянт також зазначав, що виявив належну процесуальну зацікавленість та вперше звернувся до суду з цим позовом 07.01.2026, тобто в межах встановленого законом 15-денного строку, а повторне звернення до суду позовом відбулося 16 січня 2026 року, що свідчить про максимально швидку реакцію позивача на процесуальні рішення суду та відсутність будь-яких ознак бездіяльності. Крім того вказав, що додатковим ускладнюючим фактором стала територіальна роз`єднаність учасників процесу та критична ситуація з безпекою, оскільки позивач перебуває у місті Харків, тоді як його представник здійснює діяльність у місті Кривий Ріг. Обидва міста перебувають у прифронтовій зоні та піддаються постійним масованим обстрілам, що змушує учасників тривалий час перебувати в укриттях та паралізує можливість стабільної роботи. Протягом грудня 2025 року та січня 2026 року в обох регіонах застосовувалися екстрені віялові відключення електроенергії, що призводило до тривалого зникнення мережі Інтернет та мобільного зв`язку, унеможливлюючи використання підсистеми «Електронний суд» та оперативний обмін документами між містами. 
Колегія суддів вказує, що при вирішенні питання про поновлення строку у межах кожної конкретної справи суд надає оцінку обставинам, що слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв.
Разом з тим, приймаючи оскаржувану ухвалу з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не врахував, що єдиною підставою для повернення позовної заяви в межах справи №520/356/26 була відсутність підпису адвоката на ордері про надання правничої допомоги. У контексті вказаного недоліку колегія суддів зазначає, що на позивача не може покладатися тягар настання несприятливих наслідків у вигляді обмеження права на судовий захист через неналежне виконання його представником своїх обов`язків щодо надання правничої допомоги.
Судова колегія враховує, що право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань та посадових осіб.
У рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі “право на суд”, яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на “розгляд” спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99)».
У справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне зазначити, що в постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 Верховний Суд наголосив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків щодо звернення до суду з позовними заявами, апеляційними й касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, у разі наявності достатніх підстав, що свідчать про поважність причин пропуску строку, суд зобов`язаний постановити ухвалу про його поновлення відповідно до приписів КАС України. Така ухвала є процесуальною передумовою для переходу до розгляду справи по суті, зокрема щодо перевірки правомірності звільнення особи з посади, у межах предмета адміністративного спору. Наведені висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.03.2026 у справі №160/21581/23.
За таких обставин колегія суддів підсумовує, що з урахуванням суб`єкта звернення та специфіки спірних правовідносин, які, на думку позивача підлягають захисту в судовому порядку, беручи до уваги встановлений законом п`ятнадцятиденний строк звернення до суду з позов, пропуск строку у шість днів доцільно кваліфікувати як незначний, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне забезпечити можливість позивачу доступ до суду щодо захисту порушених, на його думку, прав та інтересів. 
Водночас активна добросовісна поведінка дій позивача у своїй сукупності та взаємозв`язку дають обґрунтовані підстави дійти висновку, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду та визнання неповажними наведені позивачем причини ґрунтується на надмірно суворому застосуванні процесуальних норм.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі обставини справи, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про визнання необґрунтованими та неповажними доводів представника позивача щодо визнання поважності пропуску строку звернення до суду, як наслідок, необґрунтовано залишив без розгляду позовну заяву.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
За пунктом 1 частини першої статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з частиною третьою статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. 
За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення питання дотримання строку звернення до суду з відповідним позовом, що, у свою чергу, є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 по справі №520/962/26 скасувати.
Справу №520/962/26 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва	
Судді	   	В.В. Катунов   І.М. Ральченко   	
Повний текст постанови складено 29.04.2026 року