ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 754/6964/21 
провадження № 61-7052св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Калараша А. А., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , Громадська організація «Об`єднання організацій «Нова Столиця», 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та Громадської організації «Об`єднання організацій «Нова Столиця», в інтересах яких діє адвокат Найдьонов Євгеній Вячеславович, на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Громадської організації «Об`єднання організацій «Нова Столиця» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Громадської організації «Об`єднання організацій «Нова Столиця» (далі - ГО «ОО «Нова Столиця») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. 

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 20 та 21 квітня 2021 року ОСОБА_2 , який є керівником ГО «ОО «Нова Столиця», перебуваючи біля будівлі за адресою: місто Київ, вулиця Кирилівська, 69, у якій розташований офісний центр, що на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Фрунзе-69» (далі - ТОВ «Фрунзе-69»), поширив про нього недостовірну інформацію. Такі відомості були викладені у грубій, брутальній та образливій формі, із застосуванням нецензурних висловлювань, а також із безпідставними звинуваченнями у вчиненні кримінальних правопорушень. 

Зазначені висловлювання були поширені ОСОБА_2 публічно під час мирного зібрання, яке проводилося у вказані дні біля зазначеної будівлі, із одночасним транслюванням відповідних відомостей за допомогою відеозйомки в режимі реального часу (прямого ефіру) у соціальній мережі Facebook на особистій сторінці ОСОБА_2 та на сторінці ГО «ОО «Нова Столиця». Після завершення прямого ефіру відеозаписи були збережені як окремі публікації на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook, а також у подальшому розміщені на сторінці ГО «ОО «Нова Столиця». 

Позивач указав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у проміжок часу з 00:10 до 00:16 ОСОБА_2 поширив інформацію такого змісту: « ОСОБА_4 забарикадувався в приміщенні, зробивши його рейдерське захоплення». Запис відповідного відео було розміщено в мережі Інтернет на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). 

Крім того, 21 квітня 2021 року у проміжок часу з 09:50 до 10:29, а також з 13:40 до 13:54 ОСОБА_2 поширив інформацію такого змісту: «Тому що сьогодні саме Найєм втік на таксі в невідомому напрямку і його поліція не затримала і не заарештувала. Але ж він є злочинцем. І я це заявляю чітко, тому що, захопивши приміщення без документів, завівши тітушок, а на виході журналістам погрожуючи зброєю, ти не адвокат - ти справжній злочинець», « ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Після того тікав із своїм охоронцем і погрожував прострелити журналісту ногу». Запис цього відео був розміщений у мережі Інтернет на сторінці ГО «ОО «Нова Столиця» у соціальній мережі Facebook (https://www.facebook.com/ogonewcapital/videos/728462087847007). 

Позивач уважає, що наведені твердження є недостовірними, поширеними відповідачами про нього необмеженому колу осіб шляхом їх публічного виголошення під час перебування біля будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а також додатково поширеними через мережу Інтернет. На його переконання, така інформація порушує його особисті немайнові права, зокрема право на повагу до честі та гідності, завдає шкоди його діловій репутації, а також негативно вплинула на його емоційний і психологічний стан. 

У зв`язку з наведеним позивач просив суд визнати спірну інформацію недостовірною та такою, що порушує його право на повагу до честі, гідності й недоторканності ділової репутації, а також зобов`язати відповідачів спростувати її шляхом оприлюднення відповідної інформації у соціальній мережі Facebook тим самим способом, у який вона була поширена. 

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лісовський С. В.позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позову та відсутність належних і допустимих доказів на його підтвердження. 

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що він є співзасновником та головою ГО «ОО «Нова Столиця», що підтверджується статутом зазначеної організації, протоколом № 1 установчих зборів засновників від 10 жовтня 2019 року та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 

Відповідач зазначив, що 20 та 21 квітня 2021 року він здійснював висвітлення подій під час проведення заходу (мирного зібрання), який відбувався за адресою: АДРЕСА_1 . 

У зазначені дні за вказаною адресою також були присутні представники власника будівлі, розташованої за цією ж адресою, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», які не змогли потрапити до зазначеної будівлі. У зв`язку з цим представниками власника будівлі на місце події було викликано слідчо-оперативну групу Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві для фіксації можливого кримінального правопорушення, передбаченого статтею 206-2 Кримінального кодексу України. 

Відповідач також зазначив, що у приміщенні будівлі без будь-яких правових підстав перебувало близько двадцяти осіб, серед яких був і ОСОБА_1 . Особам, які перебували всередині приміщення, у тому числі позивачу, було відомо про наявність ухвали Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 757/11940/21-к, якою накладено арешт на вказану будівлю та заборонено Київському міському бюро технічної інвентаризації, державним органам і органам нотаріату вчиняти будь-які дії щодо неї. 

Під час подій, зафіксованих на відеозаписах, наданих позивачем, ОСОБА_2 діяв як член ГО «Об`єднання організацій «Нова Столиця». На переконання відповідача, публічне поширення інформації, отриманої під час проведення заходу (мирного зібрання), у якому він брав участь, надання коментарів щодо подій, що відбувалися, та доведення цієї інформації до громадськості відповідає вимогам чинного законодавства, принципам та основним цілям діяльності ГО «ОО «Нова Столиця», членом якої він є. 

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 

Суди розглядали справу неодноразово. 

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 22 червня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості. 

Київський апеляційний суд постановою від 12 липня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мельника Ю. О. залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються зібраними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Верховний Суд постановою від 14 лютого 2024рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новаком А. І., задовольнив частково. 

Постанову Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що реалізація права на свободу думки і слова та на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує з обов`язком не поширювати щодо особи недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У випадку, коли стосовно особи публічно висловлюється заява, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину і не підтверджена перевіреними фактами, таке поширення інформації тягне порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 

Проаналізувавши зміст висловлювань, які є предметом розгляду у цій справі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що в них міститься інформація про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, щодо організації так званого рейдерського захоплення та погроз журналісту прострелити ногу. Така інформація за своїм змістом є фактичною, може бути перевірена на предмет її дійсності та не має характеру суто оціночних суджень. При цьому відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на зазначені ним фактичні дані, неодноразово публічно називав позивача злочинцем. 

Водночас відповідно до принципу презумпції невинуватості особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, або на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 

У матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували дійсність поширеної відповідачами інформації про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень. За таких обставин існують підстави вважати, що зазначена інформація є недостовірною, негативною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки призводить до формування у суспільстві негативного враження про нього і створює уявлення про його причетність до протиправних дій на території України. 

Зазначене суд апеляційної інстанції до уваги не взяв. 

Висновок апеляційного суду про те, що вся інформація, яку просить спростувати позивач, має характер оціночних суджень, колегія суддів Верховного Суду вважала передчасним. Частина цієї інформації, зокрема твердження про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, стосується конкретних подій і конкретної особи, подається як установлений факт, повідомляється чітко й однозначно та є констатацією факту з боку відповідача ОСОБА_2 . 

З огляду на викладене висновки суду апеляційної інстанції не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішенні справ з метою ефективного захисту порушених прав, свобод чи інтересів особи. 

Київський апеляційний суд постановою від 19 березня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Мельника Ю. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнив частково. 

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову. 

Визнав недостовірною та такою, що порушує право Найєма Масі-Мустафи на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:12 на його особистій вебсторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме твердження: « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». 

Визнав недостовірною та такою, що порушує право Найєма Масі-Мустафи на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 та розміщену ГО «ОО «Нова Столиця» ІНФОРМАЦІЯ_5 о 12:35 на її вебсторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 а саме твердження: «Тому що сьогодні саме ОСОБА_5 втік. Але ж він є злочинцем. Тому що, захопивши приміщення без документів, завівши тітушок, а на виході журналістам погрожуючи зброєю, ти не адвокат - ти справжній злочинець», а також «Весь цей рейдерський захват організував ОСОБА_6 . Після того тікав із своїм охоронцем і погрожував прострелити журналісту ногу». 

Зобов`язав ОСОБА_2 протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання постановою законної сили спростувати поширену щодо ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом оприлюднення на його особистій сторінці у соціальній мережі Facebook вступної та резолютивної частин цієї постанови. 

Зобов`язав ГО «ОО «Нова Столиця» протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання постановою законної сили спростувати поширену щодо ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом оприлюднення на її сторінці у соціальній мережі Facebook вступної та резолютивної частин цієї постанови. 

В іншій частині позовних вимог відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що серед іншого позивач просив визнати недостовірною та спростувати інформацію, поширену відповідачами, яка міститься у твердженнях: « ІНФОРМАЦІЯ_4 », «Тому що сьогодні саме Найєм втік. Але ж він є злочинцем. Тому що, захопивши приміщення без документів, завівши тітушок, а на виході журналістам погрожуючи зброєю, ти не адвокат - ти справжній злочинець», а також «Весь цей рейдерський захват організував Масі. Після того тікав із своїм охоронцем і погрожував прострелити журналісту ногу». 

Аналіз змісту дослідженої інформації дав підстави апеляційному суду дійти висновку, що поширені відповідачами відомості містять інформацію про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема щодо організації рейдерського захоплення та погроз журналісту застосуванням насильства, яка за своєю природою може бути перевірена на предмет відповідності дійсності. 

Висновки суду першої інстанції, а також доводи відзиву відповідачів про те, що зазначена інформація має характер оціночних суджень, колегія суддів апеляційного суду визнала помилковими та відхилила, оскільки такі висловлювання стосуються причетності конкретної особи - позивача - до конкретних фактів протиправних дій, повідомляються у стверджувальній формі та не містять мовно-стилістичних засобів, які давали б підстави витлумачити їх як оціночні судження. 

Водночас у матеріалах справи не містяться докази, які б підтверджували дійсність поширеної відповідачами інформації про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що наведена інформація є недостовірною, негативною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки призводить до формування у суспільстві негативного враження про нього та створює уявлення про його причетність до протиправних дій на території України. 

З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги позивача про спростування зазначеної інформації є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 

Разом із тим колегія суддів звернула увагу на доводи відповідачів, викладені у відзиві на позовну заяву, відповідно до яких під час подій, зафіксованих на відеозаписах, наданих позивачем, ОСОБА_2 діяв як член ГО «ОО «Нова Столиця». На переконання відповідачів, публічне поширення інформації, отриманої під час проведення заходу (мирного зібрання), у якому він брав участь, надання коментарів щодо подій, які відбувалися, та доведення цієї інформації до громадськості відповідає вимогам чинного законодавства, принципам та основним цілям діяльності зазначеної громадської організації. 

Представник відповідачів також зазначав, що достовірність інформації, зафіксованої на відеозаписах щодо незаконного захоплення будівлі, підтверджується належними та допустимими доказами, а сама інформація має характер оціночних суджень ОСОБА_2 . До відзиву на позовну заяву відповідачами було додано компакт-диски із відеозаписами та зображеннями. Аналогічні доводи на спростування вимог позивача викладалися представником відповідачів у відзивах на апеляційну та касаційну скарги. 

Натомість у письмових поясненнях від 18 квітня 2024 року та від 11 червня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Найдьонов Є. В. посилався на відсутність належних і допустимих доказів поширення відповідачем інформації, яку просить спростувати позивач. 

Аналіз матеріалів справи свідчить, що під час розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій відповідачі не заперечували факт поширення інформації щодо позивача. Заперечення проти позову ґрунтувалися на інших мотивах та доводах, ніж ті, які були наведені під час повторного апеляційного перегляду справи. 

При цьому саме стороною відповідачів у суді першої інстанції на підтвердження своєї позиції були надані відеозаписи, що містять оспорювану інформацію, а складені позивачем акти огляду та фіксації вмісту вебсторінок із цими відеозаписами між собою узгоджуються. 

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що попередню процесуальну позицію відповідачів було змінено після формування Верховним Судом у цій справі висновку щодо характеру поширеної інформації та передчасності її віднесення до оціночних суджень. 

Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року у справі № 752/28942/21 (провадження № 61-2719ск23) звернув увагу на принцип заборони суперечливої поведінки (естопель), який полягає у недопустимості дій сторони в процесі, що суперечать її попередній поведінці та перекреслюють те, що було нею визнано раніше. Така непослідовна поведінка розцінюється як порушення принципу добросовісності, закріпленого у статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду відхилила доводи відповідачів у цій частині та дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У червні 2025 року ОСОБА_2 та ГО «ОО «Нова Столиця» через представника ОСОБА_7 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявники зазначили, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23 та у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 486/1112/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17, від 17 липня 2019 року у справі № 757/49189/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20, від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18, від 24 травня 2023 року у справі № 536/911/21, від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21, від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22, від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22, від 18 жовтня 2024 року у справі № 383/990/22, від 05 лютого 2025 року у справі № 752/30879/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини шостої статті 13 ЦК України та статей 44, 81, 89 ЦПК України у контексті застосування доктрини естопель, її меж та процесуальних наслідків (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу заявники мотивували тим, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову за відсутності належних і допустимих доказів, не спростувавши обставин, установлених судом першої інстанції, та фактично здійснив необґрунтовану переоцінку доказів, чим порушив норми статей 76-79, 89, 100 ЦПК України та принцип безпосередності дослідження доказів. 

Матеріали справи не містять електронного доказу, який би підтверджував поширення відповідачем саме тих висловлювань, що підлягають спростуванню. Поданий позивачем DVD-диск виявився фізично порожнім і не містив жодних файлів, а оригінал електронного доказу суду позивач не надав. 

Під час судового розгляду також установлено відсутність відеозаписів за вебпосиланнями, на які посилався позивач, що унеможливлює підтвердження змісту конкретних фраз і висловлювань, які він просив спростувати. За таких обставин твердження про їх поширення є недоведеними. 

Апеляційний суд фактично переклав на відповідачів обов`язок доведення обставин, які відповідно до статті 81 ЦПК України має доводити позивач, зокрема, факт поширення та зміст спірної інформації. 

Крім того, апеляційний суд неправильно застосував положення статей 277, 297, 299 ЦК України, дійшов помилкового висновку про недостовірність спірної інформації без встановлення її фактичної неправдивості та без урахування правової природи поширених висловлювань. 

Суд апеляційної інстанції не врахував вимоги статті 10 Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо допустимості жорсткої, емоційної та навіть різкої критики у питаннях, що становлять суспільний інтерес. Також не було враховано, що позивач є публічною особою, діяльність якої перебуває у фокусі суспільної уваги, у зв`язку з чим межі допустимої критики щодо нього є ширшими, ніж щодо пересічної особи. 

Суд апеляційної інстанції фактично поклав на відповідачів обов`язок доводити відсутність складу кримінального правопорушення у діях позивача, що суперечить принципам цивільного судочинства та усталеній судовій практиці. 

Водночас апеляційний суд безпідставно застосував доктрину естопель, ототожнивши процесуальну аргументацію відповідача з визнанням факту та змісту поширеної інформації, хоча відповідач послідовно заперечував доведеність саме конкретних висловлювань, які позивач просив спростувати. 

Крім того, апеляційний суд, зобов`язавши відповідачів спростувати інформацію у визначений строк, вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не ставив питання щодо конкретного строку такого спростування.

Аргументи інших учасників справи 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_8 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Деснянського районного суду міста Києва. 

08 липня 2025 року матеріали справи № 754/6964/21 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

20 та 21 квітня 2021 року відповідачем ОСОБА_2 , який є керівником ГО «ОО Нова Столиця», біля будівлі, розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 69, було поширено інформацію щодо Найєма Масі-Мустафи. 

Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 00:10 до 00:16 ОСОБА_2 було поширено інформацію такого змісту: « ОСОБА_4 забарикадувався в приміщенні, зробивши його рейдерське захоплення». 

Запис зазначеного відео було розміщено в мережі Інтернет на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook за вебпосиланням  ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_5 в період з 09:50 до 10:29 ОСОБА_2 було поширено інформацію такого змісту: «Тому що сьогодні саме Найєм втік. Але ж він є злочинцем. Тому що, захопивши приміщення без документів, завівши тітушок, а на виході журналістам, погрожуючи зброєю, ти не адвокат - ти справжній злочинець». У період з 13:40 до 13:43 також було поширено висловлювання: « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а в період з 13:47 до 13:54 - «Після того тікав зі своїм охоронцем і погрожував прострелити журналісту ногу». 

Запис відповідного відео було розміщено в мережі Інтернет на офіційній сторінці ГО «ОО «Нова Столиця» у соціальній мережі Facebook за вебпосиланням  ІНФОРМАЦІЯ_6 . 

Зазначені висловлювання були поширені ОСОБА_2 публічно під час мирного зібрання, яке відбувалося у вказані дні біля зазначеної будівлі, з одночасною трансляцією відповідних відомостей у режимі реального часу (прямого ефіру) в соціальній мережі Facebook на особистій сторінці ОСОБА_2 та на сторінці ГО «ОО «Нова Столиця». 

Після завершення прямого ефіру відповідні відеозаписи були збережені як окремі публікації на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook, а також у подальшому розміщені на сторінці ГО «ОО «Нова Столиця». 

Відповідно до пункту 1.1 Статуту ГО «ОО «Нова Столиця» зазначена організація є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним з метою здійснення та захисту прав і свобод людини та громадянина, а також задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, освітніх та інших інтересів своїх членів та інших осіб (том 1, а. с. 55-68). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. 

За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. 

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України). 

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. 

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. 

У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації. 

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. 

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. 

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. 

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19)). 

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»). 

Під поширенням інформації необхідно розуміти опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. 

Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. 

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. 

Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.18). 

Одним з основних питань, що підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення. 

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. 

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів. 

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму пов`язаним із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. 

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. 

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. 

На необхідності чіткого розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень неодноразово у своїх рішеннях наголошував ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria») суд виснував про те, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. 

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. 

Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. 

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. 

Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. 

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам собою є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. 

Тобто спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. 

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. 

У справах про захист честі та гідності відповідач зобов`язаний довести, що поширена інформація є правдивою. 

Презумпція невинуватості є важливою гарантією права на справедливий судовий розгляд, яке закріплене в Конституції України та, зокрема, захищає від наклепу та інших видів пошкодження репутації. 

ЄСПЛ неодноразово констатував, що має проводитися вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила («Bohmer v. Germany», 54, 56, «Nestak v. Slovakia», 88, 89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені. 

Законом України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» частину третю статті 277 було виключено з тексту ЦК України. Отже, наразі презумпція недостовірності негативної інформації скасована, і кожна зі сторін має доводити належними доказами свою позицію за загальними правилами цивільного судочинства. Тобто позивач має довести, що оприлюднені про нього відомості не мають нічого спільного з реальністю, та наводити відповідні докази з цього приводу, а відповідач - наводити аргументи та докази про достовірність цієї інформації. 

У справах про захист честі та гідності презумпція невинуватості, тобто особа, щодо якої поширена інформація, вважається невинуватою, поки не доведено обмежувального протилежного, є ключовою. Законодавство України передбачає таку презумпцію, яка покладає на відповідача (особу, що поширила інформацію) обов`язок доведення, що поширена інформація є достовірною. 

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 

Проаналізувавши зміст висловлювань, які є предметом розгляду у цій справі, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що у них міститься інформація про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, щодо організації так званого рейдерського захоплення та погроз журналісту прострелити ногу. За своїм змістом така інформація є фактичною, підлягає перевірці на предмет її відповідності дійсності та не має характеру суто оціночних суджень. При цьому відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на зазначені ним фактичні дані, неодноразово публічно називав позивача злочинцем. 

Водночас відповідно до принципу презумпції невинуватості особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, або на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували дійсність поширеної відповідачами інформації про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень. За таких обставин зазначена інформація є недостовірною, негативною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки формує у суспільстві негативне враження про нього та створює уявлення про його причетність до протиправних дій на території України. 

Поширення такої інформації без перевірки на предмет її правдивості свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , які підлягають відновленню шляхом визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що порочить і принижує його честь, гідність та ділову репутацію. 

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог та визнання недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , спірної інформації є правильними та обґрунтованими. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до статей 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, унаслідок чого в оскарженій частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи відповідачів про те, що поширена інформація, про спростування якої просить позивач, має характер оціночних суджень, Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке. 

Вирішуючи питання щодо характеру спірної інформації та можливості її спростування, колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту є недостовірні відомості про факти, які можуть бути перевірені на відповідність дійсності. 

Під час розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень суд повинен оцінювати спірні висловлювання не ізольовано, шляхом фрагментарного виокремлення окремих слів чи фраз, а у взаємозв`язку, з урахуванням їх змісту в цілому, контексту поширення, мети та способу доведення інформації до аудиторії. 

Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої оцінка висловлювань має здійснюватися з огляду на загальне враження, яке вони справляють на пересічного отримувача інформації. 

Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці неодноразово наголошувала, що під час вирішення спорів про захист честі, гідності та ділової репутації суд повинен розмежовувати фактичні твердження та оціночні судження, оцінювати спірні висловлювання у контексті та в сукупності, а не ізольовано, а також враховувати загальне смислове навантаження повідомлення та враження, яке воно формує у пересічного спостерігача. 

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зазначено, що навіть використання емоційно забарвлених або оцінних формулювань не виключає можливості кваліфікації повідомлення як фактичного твердження, якщо в ньому містяться конкретні дані про нібито вчинення особою протиправних дій. 

Отже, суд не повинен штучно виокремлювати окремі фрази з контексту повідомлення для надання їм статусу оціночних суджень, якщо в сукупності вони формують уявлення про вчинення особою конкретних правопорушень. 

Визначальним є не буквальний аналіз окремих слів, а зміст поширеної інформації в цілому та її сприйняття аудиторією. 

З аналізу спірних висловлювань убачається, що вони становлять послідовний опис однієї події та у своїй сукупності формують уявлення про те, що позивач здійснив рейдерське захоплення приміщення; діяв без правових підстав; організував участь третіх осіб («тітушок»); погрожував журналістам застосуванням зброї; є злочинцем. 

Зазначені висловлювання не існують автономно, а формують єдиний смисловий комплекс, спрямований на створення у свідомості аудиторії уявлення про позивача як про особу, яка вчинила конкретні протиправні, зокрема кримінально карані, дії. 

У цьому контексті навіть використання слів із оціночним забарвленням («злочинець», «рейдерський») не може розглядатися як абстрактна критика чи допустима гіпербола, оскільки такі формулювання підкріплюються конкретизацією нібито вчинених дій, що піддаються перевірці, та є логічним завершенням викладеного фактичного повідомлення. 

Отже, спірні висловлювання підлягають оцінці як єдиний інформаційний блок, який у сукупності містить повідомлення про конкретні факти поведінки позивача. 

Фрагментарне виокремлення окремих слів чи фраз з метою надання їм статусу оціночних суджень призвело б до викривлення змісту повідомлення та суперечило б правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. 

Скасовуючи попередню постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року звернув увагу на те, що оспорювані висловлювання за своїм змістом не можуть бути однозначно віднесені до оціночних суджень, оскільки містять твердження про конкретні події та конкретну особу, подані у стверджувальній формі, і за своєю природою підлягають перевірці на відповідність дійсності. Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України ці правові висновки є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 

Під час повторного апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції правильно врахував наведені висновки суду касаційної інстанції, надав належну оцінку характеру спірної інформації та дійшов обґрунтованого висновку про те, що поширені відповідачами висловлювання не є оціночними судженнями, а містять фактичні твердження негативного характеру, які формують уявлення про вчинення позивачем кримінальних правопорушень. 

Посилання у касаційній скарзі на вживання слів «на мою думку» не змінює правової природи таких висловлювань, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду формальне мовне оформлення не є визначальним, якщо повідомляється про факти, що створюють уявлення про вчинення злочину. 

Апеляційний суд правильно застосував презумпцію недостовірності негативної інформації та обґрунтовано зазначив, що жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував причетність позивача до кримінальних правопорушень, відповідачами не подано. Водночас сам факт поширення такої інформації відповідачами не заперечувався під час розгляду справи, що виключає можливість посилання на її «непоширення» на стадії повторного апеляційного перегляду. 

Зміна правової позиції відповідачів після формування правових висновків Верховного Суду у цій справі обґрунтовано оцінена судом апеляційної інстанції як непослідовна поведінка, що суперечить принципам добросовісності та заборони зловживання правом. 

Посилання заявників на неналежність актів огляду вебсторінок, відсутність електронних доказів і недоведеність факту поширення інформації є безпідставними, оскільки відповідачі самі надавали відеозаписи, які містять спірні висловлювання, а акти огляду узгоджуються з наданими відеоматеріалами. Факт поширення інформації був предметом дослідження та оцінки судами на попередніх стадіях процесу. 

Отже, наведені доводи касаційної скарги спрямовані не на спростування висновків суду апеляційної інстанції, а на переоцінку встановлених фактичних обставин справи, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції правильно забезпечив баланс між правом на свободу вираження поглядів та правом особи на повагу до честі, гідності та ділової репутації, обґрунтовано зазначив, що свобода слова не охоплює право бездоказово називати особу злочинцем або приписувати їй вчинення кримінальних правопорушень. 

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції під час нового розгляду, предметом спору є вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з публічним поширенням відповідачами відомостей про позивача, які містять твердження про його причетність до вчинення протиправних дій, зокрема, організації так званого рейдерського захоплення, вчинення злочину та погроз журналісту застосуванням насильства. 

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції вимог статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо допустимості жорсткої, емоційної або різкої критики у питаннях, що становлять суспільний інтерес, є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну оцінку характеру спірних висловлювань та дійшов обґрунтованого висновку, що поширена відповідачами інформація не обмежується критичними оцінками, а містить твердження про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, подані у формі встановлених фактів. Свобода вираження поглядів не охоплює право бездоказово приписувати особі вчинення злочину або називати її злочинцем, що узгоджується як із положеннями статті 10 Конвенції, так і з усталеною практикою ЄСПЛ. 

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 13 ЦК України, а також статей 44, 81, 89 ЦПК України у подібних правовідносинах у контексті застосування судом апеляційної інстанції доктрини естопель є необґрунтованими. 

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції застосував доктрину заборони суперечливої поведінки не як самостійний спосіб встановлення фактичних обставин справи чи заміну доказування, а як прояв загального принципу добросовісності учасників цивільного процесу, закріпленого у частині шостій статті 13 ЦК України та статті 44 ЦПК України. При цьому суд не звільняв жодну зі сторін від обов`язку доказування та не перекладав тягар доказування всупереч вимогам статті 81 ЦПК України. 

Застосування апеляційним судом доктрини естопель не вплинуло на обсяг процесуальних прав сторін і не підмінило оцінку доказів, оскільки всі фактичні обставини справи були встановлені судом на підставі належних і допустимих доказів з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України. 

Суд апеляційної інстанції не ототожнював процесуальну аргументацію відповідачів із визнанням ними факту та змісту поширеної інформації, а виходив із установленої під час розгляду справи непослідовної поведінки відповідачів, які на різних стадіях процесу змінювали свою правову позицію щодо факту поширення спірних висловлювань та їх характеру, що обґрунтовано було оцінено з урахуванням принципів добросовісності та заборони зловживання процесуальними правами. 

Отже, твердження касаційної скарги про те, що застосування доктрини естопель нібито призвело до обмеження фундаментальних процесуальних прав сторін або до порушення обов`язку суду встановлювати фактичні обставини справи виключно на підставі належних та допустимих доказів, не підтверджуються матеріалами справи та змістом оскаржуваного судового рішення. 

За таких обставин підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права не вбачається, а доводи касаційної скарги у цій частині не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про вихід апеляційного суду за межі позовних вимог у зв`язку із визначенням строку спростування інформації, оскільки встановлення способу та порядку виконання рішення є похідним від заявлених вимог про спростування недостовірної інформації та спрямоване на забезпечення реального захисту порушеного права, а не на зміну предмета чи підстав позову. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду, по суті спору зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилалися заявники у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявників. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та Громадської організації «Об`єднання організацій «Нова Столиця», в інтересах яких діє адвокат Найдьонов Євгеній Вячеславович, залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	С. Ю. Мартєв  	
	В. В. Пророк