ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
9 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 307/3270/20
провадження № 51-4605км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2023 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 2 вересня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015070160001771, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вербівці Заставнівського району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , що спричинило його смерть.
Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності. 
Згідно з вироком суду 16 жовтня 2015 року приблизно о 3:00 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на бетонній сходовій терасі будинку АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_7 , в ході сварки з останнім, що виникла між ними на ґрунті особистих раптових неприязних відносин після спільного розпивання спиртних напоїв, не маючи на меті позбавити життя потерпілого чи спричинити йому тяжкі тілесні ушкодження, наніс ОСОБА_7 один удар ліктем лівої руки в область правої сторони грудної клітки, після чого, обома руками схопив потерпілого та навмисно відштовхнув від себе, внаслідок чого, останній, не втримавшись на ногах, впав з сходової клітки на бетонну доріжку та отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_7 , перебуваючи на стаціонарному лікуванні, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження.
Вважає, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, не доведена поза розумним сумнівом належними і допустимими доказами.
Вказує, що суд першої інстанції перекваліфікувавши його дії з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК допустив порушення вимог частин 1, 3 ст. 337 КПК, а при застосуванні ст. 49 КК суд безпідставно задовольнив цивільний позов, оскільки в такому випадку він не підлягає вирішенню по суті та може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства. 
Засуджений вважає, що під час розгляду справи встановлено відсутність медичної документації, яка була основою при проведенні судово-медичної експертизи, а тому висновок експерта є недопустимим доказом. До того ж, дані медичні документи не відкривались стороні захисту. 
Також, на думку засудженого ухвала апеляційного суду є незаконною, оскільки порушено приписи ч. 3 ст. 76 КПК щодо недопустимості повторної участі судді у кримінальному провадженні. 
Крім іншого засуджений стверджує, що стороною обвинувачення було продовжено строк досудового розслідування, однак повернення обвинувального акта не передбачає поновлення завершеного досудового розслідування та не може використовуватися для проведення будь-яких процесуальних дій, крім приведення його у відповідність до вимог ст. 291 КПК. Отже, обвинувальний акт був складений після спливу строку досудового розслідування. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. 
Згідно з вимогами ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. 
Як визначено у ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, суд належним чином умотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до вимог закону в їх сукупності і правильно визнано достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу засудженого та на підтвердження його винуватості у вбивстві, вчиненому через необережність, обґрунтовано послався на показання самого ОСОБА_6 , котрий у суді першої інстанції підтвердив, що в день події він разом з потерпілим вживав горілку, та коли вони в черговий раз вийшли на двір, а саме на бетонні східці, щоб покурити, між ними виникла словесна суперечка, в ході якої ОСОБА_7 вдарив його. У відповідь він завдав потерпілому удару ліктем в область грудей і відштовхнув його від себе в той час, коли заходив в будинок. В подальшому, коли він з дружиною вийшов з будинку, то побачив, що ОСОБА_7 лежить на землі під сходами. Додав, що момент падіння він не бачив, та жодних ударів, в тому числі металевою трубою, потерпілому не завдавав. Під час слідчого експерименту 21 жовтня 2015 року ОСОБА_6 розповів та показав, як між ним і потерпілим виник конфлікт та як він штовхнув останнього. Протоколом огляду місця події від 19 жовтня 2015 року встановлено, що об`єктом огляду є житловий будинок, до якого ведуть бетоні сходи висотою 140-150 см.
З дослідженого судом висновку експерта № 141 від 13 листопада 2015 року убачається, що у потерпілого ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження, які детально описані у висновку, а також вказано, що його смерть наступила від закритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась підоболонковими і внутрішньо-мозковими крововиливами та забоєм головного мозку, з послідуючим різким набряком мозкової речовини та защемленням головного мозку у великому потиличному отворі, які є небезпечними для життя і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки потягли за собою смерть потерпілого. Відповідають строку події - 19 жовтня 2015 року.
Допитана у суді експерт ОСОБА_9 пояснила, що у висновку вона описала всі наявні тілесні ушкодження у потерпілого, однак, не розкласифікувала їх по тяжкості, тому зазначила, що тілесні ушкодження у вигляді: прямих переломів 
5-6-7-8 ребер з права по передньо-підпахвинній лінії, закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці, перелому кісток носа відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, є прижиттєвими і спричинені: прямі переломи 5-6-7-8 ребер з права по передньо-підпахвинній лінії - не виключено від падіння з ударянням тіла об гострі краї бетонних сходів при наданні тілу попереднього прискорення; закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці - не виключено від падіння з прижимом масою тіла до місця перелому; перелом кісток носа - від локального удару, можливо кулаком; множинні продовгуватої форми підшкірні гематоми обох нижніх та обох верхніх кінцівок, обмеженої форми гематоми передньо-правої поверхні грудної клітки відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, є прижиттєвими і спричинені тупим твердим предметом продовгуватої форми, можливо трубою; закритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась підоболонковими і внутрішньо-мозковими крововиливами та забоєм головного мозку, з послідуючим різким набряком мозкової речовини та защемленням головного мозку у великому потиличному отворі, є небезпечними для життя і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, - вони виникли, не виключено, від падіння з ударянням голови об гості краї бетонних сходів при наданні тілу попереднього прискорення. 
Зокрема, тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась підоболонковими і внутрішньо-мозковими крововиливами та забоєм головного мозку і є причиною настання смерті. Воно виникло від удару об твердий предмет, з обмежено контактуючою поверхнею, яким міг бути виступаючий кут бетонних сходів, або бетонна площадка, і ніяк не могло бути спричинено металевою трубою, яка має продовгувату форму, яка повинна була відобразитися на голові. Не виключено, що потерпілому було нанесено кілька ударів кулаком, рукою, або металевою трубою, однак, вони всі є прижиттєвими і не несли загрози життю, оскільки є легкими тілесними ушкодженням. При цьому, причиною смерті найбільш ймовірно є падіння з послідуючим ударом головою. Після отримання вказаних тілесних ушкоджень потерпілий міг виконувати певні життєві функції, пересуватися на невеликі відстані, при цьому, у зв`язку зі станом сп`яніння, міг не розуміти, що з ним відбувається.
Крім цього, висновком додаткової експертизи № 61 від 14 квітня 2022 року встановлено, що при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_7 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма з крововиливами під оболонки мозку, внутрішньо-мозковим крововиливом в лівій скроневій долі, вогнищами забою головного мозку; - множинні прямі переломи (5-6-7-8) ребер справа по передньо-підпахвинній лінії, обмеженої форми підшкірні гематоми передньо-правої половини грудної клітки; закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці; перелом кісток носа; множинні продовгуватої форми підшкірні гематоми обох нижніх та обох верхніх кінцівок. 
Враховуючи характер ушкоджень, їх локалізацію, приймаючи до уваги обставини випадку експерт вважає можливим наступний механізм їх виникнення: закрита черепно-мозкова травма з крововиливами під оболонки мозку, внутрішньо-мозковим крововиливом в лівій скроневій долі з вогнищами забою головного мозку привела до набряку мозкової речовини із защемленням її у великому потиличному отворі та послідуючій смерті потерпілого. Дане тілесне ушкодження відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень. Дана черепно-мозкова травма спричинена внаслідок прямої дії твердого предмету з необмеженою контактуючою поверхнею і могла виникнути внаслідок удару лівою половиною голови (скронево-потиличною ділянкою) у тверду підлягаючу поверхню. 
Не виключена можливість отримання черепно-мозкової травми внаслідок падіння потерпілого на бетонну площадку, чи бетонні східці. В даному випадку міг мати місце попередній поштовх потерпілого; множинні прямі переломи (5-б-7-8) ребер справа по передньо-підпахвинній лінії, обмеженої форми підшкірні гематоми передньо-правої половини грудної клітки - спричинені внаслідок прямої дії твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо ногами. Проте, не виключена можливість виникнення переломів вищевказаних ребер внаслідок падіння на східці з ударом правою половиною грудної клітки у ребристу поверхню їх. Дане тілесне ушкодження відноситься до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так-як подібного характеру тілесні ушкодження при звичайній їх течії викликають розлад здоров`я більше 21 дня; закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці - є опосередкованим і виник не внаслідок прямої дії, а в наслідок падіння потерпілого з упором на праву кисть. Дане тілесне ушкодження відноситься до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так-як подібного характеру тілесні ушкодження при звичайній їх течії викликають розлад здоров`я більше 21 дня; перелом кісток носа спричинений внаслідок прямого удару в область перенісся тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо кулаком. Дане тілесне ушкодження відноситься до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, так-як подібного характеру тілесні ушкодження при звичайній їх течії викликають розлад здоров`я більше 6, але менше 21 дня; множинні продовгуватої форми підшкірні гематоми обох нижніх та обох верхніх кінцівок - спричинені тупими твердими предметами з продовгуватою ударяючою поверхнею, можливо палкою, колом. Дані тілесні ушкодження відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я, чи незначну стійку втрату працездатності. По давності виникнення вказані тілесні ушкодження вкладаються в строк події - 19 жовтня 2015 року. Всі вище перераховані тілесні ушкодження є прижиттєвими.
Висновком судово-психіатричного експерта № 70 від 18 травня 2017 року встановлено, що ОСОБА_6 в період часу, який відноситься до інкримінованого йому діяння, психічним захворюванням не страждав і не страждає ним в теперішній час. Інкриміноване йому діяння ОСОБА_6 скоїв у стані простого звичайного алкогольного сп`яніння, коли міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У підсумку, колегія суддів вважає, що місцевий суд, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку,дійшов обґрунтованого висновку про винуватість  ОСОБА_6 у вбивстві потерпілого ОСОБА_7 , вчиненому через необережність.
Водночас, ч. 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 119 КК.
Разом з цим, місцевий суд зазначив, що доказів того, що ОСОБА_6 мав на меті спричинити шкоду життю та здоров`ю ОСОБА_7 і спричинити йому саме тяжкі тілесні ушкодження, які потягли за собою смерть потерпілого, робив це умисно та спричинив їх в область грудної клітки і голови металевою палицею, за результатами судового розгляду не здобуто. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, належним чином перевірив викладені в ній доводи (про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, недопустимість доказів, зокрема, висновків експертиз, та інші), аналогічні тим, що викладені в його касаційній скарзі, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК за наведених у вироку обставин. Жодних процесуальних порушень при збиранні, досліджені та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_6 у вчинені цього кримінального правопорушення, колегія суддів не встановила.
Водночас, предметом ретельної перевірки апеляційного суду були доводи засудженого про недопустимість висновків експерта № 141 від 13 листопада 2015 року та № 61 від 14 квітня 2022 року, які визнані необґрунтованими. 
Аналогічні доводи засуджений наводить в касаційній скарзі. Зокрема,ОСОБА_6 вважає, що висновки є недопустимими доказами, оскільки слідчий не вилучав медичні документи потерпілого з медичної установи і не направляв їх на судово-медичну експертизу. Вказані документи відсутні в матеріалах кримінального провадження та стороні захисту не відкривались. Отже, експертом за власною ініціативою були зібрані матеріали для проведення експертизи. 
Апеляційний суд, відхиляючи твердження засудженого зазначив, що місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги фактичні дані судово-медичних експертиз, зокрема, висновок № 141 від 13 листопада 2015 року, згідно якого експертом досліджувалась медична документація ОСОБА_7 .
При цьому, відповідно до повідомлення директора КНП «Тячівська районна лікарня» від 22 жовтня 2020 року, медична карта стаціонарного хворого ОСОБА_7 надіслана на адресу слідчого за відповідним запитом останнього, що передбачено вимогами кримінального процесуального законодавства.
До того ж, окрім дослідження медичної документації стаціонарного хворого, експерт ОСОБА_10 безпосередньо оглядала труп особи, щодо якої проводила експертизу.
Суд наголосив на тому, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Водночас, добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що у цьому провадженні стороні захисту в порядку ст. 290 КПК було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновками експертиз, при цьому сторона захисту не клопотала про надання їй доступу, зокрема, до медичної документації, в тому числі на підставі яких було сформовано висновки цих експертиз.
Крім того, сторона захисту, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду не порушувала питання щодо неправильності в цілому висновків експертів (мотиви сторони захисту ґрунтувались виключно на порушенні прядку отримання медичної документації), не заявляла слідчому, суду клопотання про проведення іншої (наприклад, повторної або комісійної) експертизи. Отже, підстави вважати вказаний висновок недопустимим через невідкриття медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, апеляційний суд не знайшов.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що вони узгоджуються з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відповідно до якого відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Відносно недопустимості висновку експерта № 61 від 14 квітня 2022 року, то суд зазначив, що проведення експертизи було ініційовано стороною обвинувачення під час судового розгляду і на підставі відповідної ухвали суду експерту було надано у розпорядження матеріали кримінального провадження, з наявною в них медичною документацією. Крім того, експерт ОСОБА_9 безпосередньо брала участь у огляді трупа потерпілого ОСОБА_7 під час проведення судово-медичної експертизи від 13 листопада 2015 року.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи експертні висновки не викликають сумнівів у їх достовірності, а зміст останніх містить належні складові та відповіді на всі поставлені питання, отже суд обґрунтовано обмежився дослідженням висновків, серед яких і висновок експерта № 61 від 14 квітня 2022 року та їх оцінкою згідно вимог ст. 94 КПК.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції щодо належності та допустимості висновків судово-медичних експертиз проведених у кримінальному провадженні. Підстав сумніватися в правильності висновків, зроблених експертом ОСОБА_9 , який попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих висновків немає, а його висновки містять опис проведених досліджень та мотивовані відповіді на поставлені запитання. 
Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд постановив ухвалу, у якій навів детальні мотиви прийнятого рішення і яка повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
На думку колегії суддів, суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. 
Відносно доводів засудженого про порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 76 КПК щодо недопустимості повторної участі судді ОСОБА_11 у кримінальному провадженні, то на думку Суду, вони є необґрунтованими виходячи з наступного. 
Так, з матеріалів справи убачається, що вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2018 року (попередній вирок) ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів: ОСОБА_12 (головуючий), ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ухвалою від 15 червня 2020 року частково задовольнив апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_14 , вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2018 року скасував і призначив новий розгляд кримінального провадження у цьому суді зі стадії підготовчого засідання. 
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 7 вересня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК було повернуто прокурору з метою усунення недоліків вказаних в ухвалі протягом розумного строку. 
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності. 
Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів: ОСОБА_11 (головуючого), ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ухвалою від 2 вересня 2025 року залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , а вищезазначений вирок районного суду від 22 лютого 2023 року - без зміни. 
Як визначено у ч. 3 ст. 76 КПК, на яку посилається засуджений ОСОБА_6 , суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що оскільки відповідно до приписів ч. 3 ст. 76 КК ухвала апеляційного суду від 15 червня 2020 року не була предметом касаційного перегляду та не скасовувалася Верховним Судом, участь судді ОСОБА_11 у перегляді вироку місцевого суду від 22 лютого 2023 року не суперечить нормам процесуального закону.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про перегляд вироку незаконним складом апеляційного суду є безпідставними.
Відносно доводів засудженого про допущені, на його думку, процесуальні порушення стороною обвинувачення (а саме, продовження строку досудового розслідування після повернення обвинувального акта прокурору, складання обвинувального акта після спливу строку досудового розслідування тощо), то слід зазначити наступне.
Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у разі встановлення підстави, передбаченої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, згідно якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я.
Як убачається з матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 призначено до підготовчого судового засідання, а ухвалою цього ж суду від 10 лютого 2016 року вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду. 
При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що 23 грудня 2015 року до суду надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за 12015070160001771 від 19 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК. Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити справу до судового розгляду, з чим погодились обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник ОСОБА_17 та потерпіла ОСОБА_18 . 
Таким чином, не встановивши порушень вимог КПК, які б унеможливлювали призначення справи до розгляду (в тому числі й підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК), суд першої інстанції призначив дане кримінальне провадження до судового розгляду.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 753/25892/21 (провадження № 51-3076кмо23) зазначено, що якщо сторона обвинувачення направила обвинувальний акт до суду в межах строку досудового розслідування, однак його було повернуто, то період між поверненням обвинувального акта і направленням до суду нового обвинувального акта не входить до строку досудового розслідування, адже його закінчено зверненням до суду з обвинувальним актом вперше. Положення КПК не містять конкретного строку, у який прокурор повинен усунути встановлені судом недоліки обвинувального акта, а тому такі недоліки повинні бути усунуті в межах розумного строку, тобто такого, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Отже, оскільки обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 вперше було направлено до місцевого суду в межах строку, передбаченого ст. 219 КПК, а період між поверненням обвинувального акта і направленням до суду нового обвинувального акта не входить до строку досудового розслідування, тому відсутні підстави вважати, що сторона обвинувачення несвоєчасно звернулась до суду з обвинувальним актом після усунення його недоліків. 
Крім того, у висновку, викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 753/25892/21 (провадження № 51-3076кмо23), крім іншого зазначено, що повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з тим, що він не відповідає вимогам КПК (п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК), не відновлює досудове розслідування. Сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення прокурору обвинувального акта і до звернення до суду з обвинувальним актом, який приведено у відповідність до вимог КПК, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акта у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.
Якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акта проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії та/або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акта у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватись недопустимими, як отримані після закінчення досудового розслідування.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, після повернення обвинувального акта сторона обвинувачення не проводила вищевказані слідчі дії, а також не приймала процесуальних рішень, які не є необхідними для приведення акта у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.
Що стосується постанови прокурора про продовження строку досудового розслідування від 17 вересня 2020 року, на яку посилається засуджений, то колегія суддів зазначає, що вказана постанова не впливає на строк досудового розслідування у цьому провадженні, оскільки як зазначено вище, обвинувальний акт було вперше подано до суду в межах строку, передбаченого ст. 219 КПК. 
Отже, під час перевірки доводів засудженого в цій частині Судом не встановлено таких процесуальних порушень допущених стороною обвинувачення, які є підставами для скасування судових рішень.
Твердження засудженого про те, що місцевий суд мав залишити цивільний позов потерпілої без розгляду є необґрунтованими, оскільки цивільний позов не вирішується та залишається без розгляду у разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Проте в даному випадку вироком суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено лише від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності. 
Що стосується доводів засудженого про порушення судом першої інстанції положень ст. 337 КПК, то слід зазначити наступне.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Частиною 3 цієї статті передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Тобто, якщо суд дійде висновку, що органом досудового розслідування дії обвинуваченого кваліфіковано неправильно, а прокурор наполягає на попередній кваліфікації, то суд, лише якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, при постановленні вироку зобов`язаний самостійно змінити правову кваліфікацію дій останнього, що і було зроблено у даному випадку.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про те, що місцевий суд вийшов за межі судового розгляду, оскільки обвинувачення за ч. 1 ст. 119 КК йому не пред`являлося, є безпідставними.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень судами попередніх інстанцій. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2023 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 2 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3