Справа № 766/2930/22
н/п 2/766/975/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Шестакової Я.В.
за участю секретаря Сивкович О.А.
розглянувши в залі суду в м. Херсоні у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
АТ «Альфа Банк», в особі свого представника, звернулося в лютому 2022 року до Херсонського міського суду Херсонської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України, в якій просить суд, стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість в сумі 186676,31 грн. та судовий збір у розмірі 2800,14 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.03.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № Ф080339П. За умовами кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 249000,00 грн.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_3 , що випливають з основного договору , відповідно до ст. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-609.
Додатково в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_3 , що випливають з основного договору , відповідно до ст.. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-610.
Відповідно до умов Договору поруки № 02-23-Ф08033П-609 та Договору поруки № 02-23-Ф08033П-610, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поручаються за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.
Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк», відповідно до п.п. 1.2 якого встановлено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа Банк» з 15.10.2019 року.
Загальними зборами акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк».
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року було задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.12.2010 року, відповідно до якого було стягнуто з відповідача та поручителів на користь банку 553632,92 грн. заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати.
Оскільки умови договору та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року відповідачами не виконана, позивач просить стягнути на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти за користування кредитними коштами у розмірі 136849,31 грн., з яких: 49826,96 грн. – сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість; 136849,35 грн. – сума заборгованості за інфляційними втратами.
У зв`язку із вищевикладеним позивач звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.01.2024 року прийнято до провадження справу за вищезазначеним позовом та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходило.
19.02.2024 року через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти вимог позивача. Відповідачем зазначено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Херсонської області від 08.02.2011 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 553632,92 грн. та судових витрат у сумі по 606,67 грн. скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.12.2010 року. Відповідач зазначає, що судовими рішеннями встановлено, що на момент звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, порука була припинена та минув строк пред`явлення банком вимоги до поручителів.
07.05.2024 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшло клопотання представника позивача про заміну позивача АТ «Альфа Банк» на його правонаступника «Сенс Банк» у зв`язку зі зміною найменування.
08.08.2024 року від відповідача ОСОБА_1 до Херсонського міського суду Херсонської області надійшла заява, відповідно до змісту якої остання повністю підтримує позицію, викладену ОСОБА_2 у наданому 19.02.2024 року відзиві на позовну заяву.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2024 року здійснено перехід до розгляду справи за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
06.05.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшли додаткові пояснення за підписом ОСОБА_1 , яка повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволення позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки позивач втратив право на звернення до суду із даною вимогою через пропуск строку пред`явлення до виконання виконавчого документа про стягнення основної суми заборгованості, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року по справі № 754/511/23.
11.05.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшли додаткові пояснення представника позивача, який підтримав задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився повторно, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, зокрема шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик до суду за адресою реєстрації місця проживання відповідача. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився повторно, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, зокрема шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик до суду за адресою реєстрації місця проживання відповідача. Подав до суду відзив на позовну заяву, проти позовних вимог щодо стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами заперечив у повному обсязі. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог щодо стягнення з неї відсотків за користування кредитними коштами заперечила у повному обсязі.
За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. 
У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст.223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст.130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст.280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 
Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. 
Судом було встановлено, що 28.03.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № Ф080339П. За умовами кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 249000,00 грн.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_3 , що випливають з основного договору , відповідно до ст.. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-609.
Додатково в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, яким є ОСОБА_3 , що випливають з основного договору , відповідно до ст.. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-610.
Відповідно до умов Договору поруки № 02-23-Ф08033П-609 та Договору поруки № 02-23-Ф08033П-610, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поручаються за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.
Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк», відповідно до п.п. 1.2 якого встановлено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа Банк» з 15.10.2019 року.
Загальними зборами акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк».
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона по справі № 2-3785/10 від 22.12.2010 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Одеської філії ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору № Ф080339П від 28.03.2008 року у розмірі 553632,92 грн. та судові витрати у розмірі 1820,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області по справі № 2-3785/10 від 08.02.2011 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.12.2010 року в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також стягненні судових витрат скасовано і ухвалено нове. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 553632,92 грн. та по 606,67 грн. судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 2-3785/10 від 25.09.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08.02.2011 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 553632,92 грн. та судових витрати у сумі по 606,67 грн. скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.12.2010 року. 
Станом на час розгляду справи судом ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором не виконав, заборгованість не сплатив. Відомості про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у суду на час розгляду справи відсутні.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Між Банком та фізичною особою виникли правовідносини з кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Предметом позову у справі, яка розглядається, є стягнення з позичальника заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України) у розмірі 186676,31 грн. за період прострочення з 22.11.2018 по 22.11.2021 року, тобто стягнення на підставі статті 625 ЦК України відсотків нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості, підтвердженої рішенням суду.
У згаданому вище рішенні, в судовому порядку встановлено обставину, що Відповідач, ОСОБА_3 , є порушником грошового зобов`язання, що виходячи з положень ЦК України є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та, зокрема, у вигляді нарахування та стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України до погашення заборгованості.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до матеріалів справи встановлено, що 28 березня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № Ф080339П, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 249000,00 грн на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, відповідно до ст. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-609. Додатково в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, відповідно до ст. 553 ЦК України, 28.03.2008 року між кредитодавцем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 02-23-Ф08033П-610.
Відповідно до умов Договору поруки № 02-23-Ф08033П-609 та Договору поруки № 02-23-Ф08033П-610, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поручилися за виконання ОСОБА_3 обов`язків, що виникли або можуть виникнути з основного кредитного договору.
Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк», відповідно до п.п. 1.2 якого встановлено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа Банк» з 15.10.2019 року.
Загальними зборами акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк».
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона по справі № 2-3785/10 від 22.12.2010 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору № Ф080339П від 28.03.2008 року у розмірі 553632,92 грн та судові витрати у розмірі 1820,00 грн.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області по справі № 2-3785/10 від 08.02.2011 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 553632,92 грн та судові витрати по 606,67 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 2-3785/10 від 25.09.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості та судових витрат скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.12.2010 року.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу, за час прострочення.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Зі змісту позовної заяви та матеріалів цивільної справи вбачається, що оскільки умови кредитного договору та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 2-3785/10від 25.09.2013 року відповідачами не виконана, позивач просить стягнути на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти за користування кредитними коштами у розмірі 136849,31 грн., з яких: 49826,96 грн. – сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість; 136849,35 грн. – сума заборгованості за інфляційними втратами.
Водночас, згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні Дніпровського РВ ДВС міста Херсон ГТУЮ у Херсонській області перебувало виконавче провадження № 54822467 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості. Дата відкриття: 05.10.2017. Стан виконавчого провадження: Завершено.
Разом із тим, матеріалами справи встановлено, що виконавчий лист за рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона по справі № 2-3785/10 був повернутий стягувачу, після чого відомості про його повторне пред`явлення до виконання відсутні, як і відомості про поновлення строку його пред`явлення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року, виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.
Таким чином, враховуючи вищевикладену норму закону, встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа № 2-3785/10 пропущено.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.02.2026 року в справі № 754/511/23 дійшла до наступних висновків: «передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням власних висновків у цій справі вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду в поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про те, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а положення ст. 625 ЦК України застосовуються лише до вимог, які підлягають судовому захисту.
Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.
Фактичні обставини та матеріали справи, зокрема пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відсутність його перебування на примусовому виконанні, свідчать про те, що основна вимога позивача не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Аналогічну позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року по справі № 754/511/23.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставними.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З меморіального ордеру № 906705267 від 02.02.2022 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2800,14 грн.
Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду покладається на позивача у повному обсязі.
На підставі ст. ст. 207, 526, 530, 626, 628, 633, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 19, 43, 49, 81, 141, 247,259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.05.2026 року.

Суддя	Я. В. Шестакова