ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/2644/25
Головуючий у першій інстанції – Костюкова Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/405/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретарі: Мальцева І.В., Зеляк Ю.Г.

сторони:
позивач: Головне управління Пенсійного фонду України в 
Чернігівській області
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Костюкової Т.В. від 07 жовтня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Чернігів, у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області переплату пенсії в розмірі 101 039,50 грн. та понесені судові витрати в розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зазначало, що відповідач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, і з 12.10.2008 року він отримував пенсію за віком відповідно до Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058). З 25.09.2024 року відповідача було переведено на пенсію по інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статті 54 Закону України від 28.02.1991 року №797-XII ”Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі-Закон №797-XII). З 15.11.2024 року ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 відповідно до його заяви від 15.11.2024 року. В червні 2023 року на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року у справі №620/3723/20 відповідачу було проведено перерахунок пенсії з 17.07.2018 року. Розмір пенсії ОСОБА_1 на виконання вищезазначеного рішення суду з 17.07.2018 року склав 11 030,64 грн. Доплата по рішенню суду згідно статті 39 Закону №796-XII була обчислена від мінімальної заробітної плати з урахуванням змін заробітної плати у зв`язку з її збільшенням. З 01.07.2023 року пенсія відповідачу виплачувалась на виконання вищезазначеного рішення суду в розмірі 20 474,59 грн. В листопаді 2024 року пенсійну справу ОСОБА_1 було переглянуто та приведено у відповідність до вищезазначеного рішення суду, згідно якого, Головне управління було зобов`язано зробити перерахунок пенсії з 17.07.2018 року та виплатити відповідачу щомісячну доплату, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених законом. Після проведеного перерахунку розмір пенсії на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року у справі №620/3723/20 з 17.07.2018 року склав 11 030,64 грн. Доплата по рішенню суду згідно статті 39 Закону №796-XII обчислена від мінімальної заробітної плати без змін. З 01.12.2024 року пенсія ОСОБА_1 виплачується на виконання рішення суду в розмірі 15 079,80 грн. За доводами позивача, за період з 01.07.2023 року по 30.11.2024 року виникла переплата пенсії у розмірі 101 039,50 грн. Таким чином, кошти у розмірі 101 039,50 грн. виплачені відповідачу безпідставно і підлягають поверненню.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.10.2025 року у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених сум пенсії - відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 07.10.2025 року та ухвалити нове, справедливе судове рішення, зокрема, яким провадження у справі закрити. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не мотивував, яким законом він наділений повноваженнями втручатися в процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, які встановлені розділом IV КАС України, зокрема, ст. 374 КАС України. Як наслідок, суд протиправно розглянув позов, натомість мав закрити провадження у справі, оскільки закон - КАС України, передбачає спеціальний порядок розгляду вказаного питання, яке ініційовано органом пенсійного фонду в цивільному суді. Апелянт зазначає, що 29.09.2025 року суд отримав від відповідача заяву, відповідно до якої, відповідач ініціював перед судом закриття провадження у даній справі. Дана заява мотивована тим, що виконання зобов`язань органом пенсійного фонду перед пенсіонером за вже ухваленим рішенням суду у справі №620/3723/20 щодо виплати пенсіонеру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат може відбуватися виключно під контролем суду у справі №620/3723/20. Отже, буквально виконавши в примусовому порядку рішення суду у справі №620/3723/20 в червні 2023 року - листопаді 2024 року, якщо орган пенсійного фонду вважає, що він виплатив зайве, тобто те, що за рішенням суду не належить пенсіонеру, то закон (ст. 374 КАС України) визначає наступну модель правомірної поведінки органу пенсійного фонду: орган пенсійного фонду звертається виключно до адміністративного суду у справі №620/3723/20, який видав виконавчий лист, із заявою щодо визнання (часткового визнання) виконавчого документу у справі №620/3723/20 таким, що не підлягає виконанню, і як наслідок, стягнення з пенсіонера зайво сплаченого йому в червні 2023 року-листопаді 2024 року розміру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в сумі двох мінімальних заробітних плат, які були сплачені за виконавчим листом у справі №620/3723/20. Доводи апеляційної скарги стверджують, що з`ясування, вирішення питання щодо наявності, відсутності переплати пенсіонеру розміру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат може відбуватися виключно під контролем суду у справі №620/3723/20, у порядку, що передбачений нормами ст. 374 КАС України, згідно яких суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково з інших причин. За доводами апелянта, якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно із вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Апелянт ОСОБА_1 вказує, що орган пенсійного фонду, подавши цивільний позов в обхід закону (ст. 374 КАС України), зловживаючи процесуальними правами, фактично вдався до створення нового, штучного спору, ухваления нового рішення суду, яким намагається, в порушення закону (шляхом апеляційного, касаційного оскарження, перегляду за нововиявленими обставинами), нівелювати рішення суду у справі №620/3723/20, яким підтверджено право пенсіонера на доплату за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі саме двох мінімальних заробітних плат, а не в іншому, відмінному ніж цей, розмірі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що такі протиправні діяння органу пенсійного фонду є процесуально небезпечними, оскільки спрямовані виключно на перегляд рішення суду у справі №620/3723/20 в поза встановленому законом порядку (шляхом апеляційного, касаційного оскарження, перегляду за нововиявленими обставинами), прагнення можливого настання в подальшому колізій судових рішень у даній справі та у адміністративній справі №620/3723/20. Враховуючи викладене, апелянт вважає, що питання стягнення на користь органу пенсійного фонду безпідставно одержаного ОСОБА_1 розміру пенсії 101 039,5 грн. за період з 01.07.2023 року по 30.11.2024 року за виконавчим документом у справі №620/3723/20, віднесено до юрисдикції адміністративного суду у справі №620/3723/20, і тому провадження у даній цивільній справі підлягало закриттю, що відповідач раніше вказаною заявою і ініціював перед судом першої інстанції. Суд першої інстанції не розглянув, не вирішив заяву відповідача щодо закриття провадження у даній справі, при цьому, мотивів цього не навів.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Манойлик Д.В. підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.10.2008 року отримував пенсію за віком відповідно до Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року у справі №620/3723/20, провадження №11/620/3820/20, яке 08.12.2020 року набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зробити перерахунок пенсії з 17 липня 2018 року та виплатити ОСОБА_1 щомісячну доплату, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених законом.

Рішеннями органу пенсійного фонду ОСОБА_1 неодноразово здійснювався перерахунок пенсії: згідно рішення суду №620/3723/20 від 06.11.2020 року, у зв`язку з індексацією заробітку, у зв`язку з уточненням даних в ЕПС, у зв`язку зі зміною групи інвалідності, у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму, у зв`язку з переходом з виду на вид (а.с.6-33).

Згідно із протоколом індивідуального перерахунку за період з 01.06.2023 року по 30.11.2024 року, сума нарахованої ОСОБА_1 пенсії становить 265 845,71 грн., а виплачено пенсії у сумі 366 885,21 грн., переплата пенсії складає - 101 039,50 грн. (а.с.43-44).

Листом від 28.11.2024 року №2500-0403-8/80756 ОСОБА_1 було повідомлено про переплату пенсії та запропоновано в добровільному порядку вирішити питання щодо повернення коштів (а.с.39).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.10.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених сум пенсії, суд першої інстанції зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Суд дійшов висновку, що сукупність досліджених у справі доказів дає підстави вважати, що жодних зловживань, недобросовісності ОСОБА_1 допущено не було. Будь-яких доказів, які б свідчили про надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для призначення пенсії, позивач суду не надав, призначення пенсії відбувалось органом пенсійного фонду на підставі поданих документів позивачем, серед яких було рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року у справі №620/3723/20, яке набрало законної сили, ніким не змінено, не скасовано, не зупинено, та за нововиявленими обставинами не переглянуто. Відтак, суду не надано доказів того, що помилка, внаслідок якої виникла зазначена переплата мала місце внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, а не є пов`язаною із неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та перерахунок пенсії, а також здійснення контрольних функцій. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обов`язкових складових, за наявності яких відповідно до вимог статті 1215 ЦК України, статті 50 Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” можливе повернення безпідставно виплаченої пенсії. Інших доводів, які б слугували правовою підставою для стягнення переплати пенсії, матеріали справи не містять і позивачем суду не надано. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 переплати пенсії.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не мотивував, яким законом він наділений повноваженнями втручатися в процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, які встановлені розділом IV КАС України, зокрема, ст. 374 КАС України. Як наслідок, суд протиправно розглянув позов, натомість мав закрити провадження у справі, оскільки закон - КАС України, передбачає спеціальний порядок розгляду вказаного питання, яке ініційовано органом пенсійного фонду в цивільному суді. Апелянт зазначає, що 29.09.2025 року суд отримав від відповідача заяву, відповідно до якої, відповідач ініціював перед судом закриття провадження у даній справі. Дана заява мотивована тим, що виконання зобов`язань органом пенсійного фонду перед пенсіонером за вже ухваленим рішенням суду у справі №620/3723/20 щодо виплати пенсіонеру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат може відбуватися виключно під контролем суду у справі №620/3723/20. Отже, буквально виконавши в примусовому порядку рішення суду у справі №620/3723/20 в червні 2023 року - листопаді 2024 року, якщо орган пенсійного фонду вважає, що він виплатив зайве, тобто те, що за рішенням суду не належить пенсіонеру, то закон (ст. 374 КАС України) визначає наступну модель правомірної поведінки органу пенсійного фонду: орган пенсійного фонду звертається виключно до адміністративного суду у справі №620/3723/20, який видав виконавчий лист, із заявою щодо визнання (часткового визнання) виконавчого документу у справі №620/3723/20 таким, що не підлягає виконанню, і як наслідок, стягнення з пенсіонера зайво сплаченого йому в червні 2023 року-листопаді 2024 року розміру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в сумі двох мінімальних заробітних плат, які були сплачені за виконавчим листом у справі №620/3723/20. Доводи апеляційної скарги стверджують, що з`ясування, вирішення питання щодо наявності, відсутності переплати пенсіонеру розміру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат може відбуватися виключно під контролем суду у справі №620/3723/20, у порядку, що передбачений нормами ст. 374 КАС України, згідно яких суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково з інших причин. За доводами апелянта, якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно із вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Апелянт ОСОБА_1 вказує, що орган пенсійного фонду, подавши цивільний позов в обхід закону (ст. 374 КАС України), зловживаючи процесуальними правами, фактично вдався до створення нового, штучного спору, ухваления нового рішення суду, яким намагається, в порушення закону (шляхом апеляційного, касаційного оскарження, перегляду за нововиявленими обставинами), нівелювати рішення суду у справі №620/3723/20, яким підтверджено право пенсіонера на доплату за проживання в зоні добровільного відселення в розмірі саме двох мінімальних заробітних плат, а не в іншому, відмінному ніж цей, розмірі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що такі протиправні діяння органу пенсійного фонду є процесуально небезпечними, оскільки спрямовані виключно на перегляд рішення суду у справі №620/3723/20 в поза встановленому законом порядку (шляхом апеляційного, касаційного оскарження, перегляду за нововиявленими обставинами), прагнення можливого настання в подальшому колізій судових рішень у даній справі та у адміністративній справі №620/3723/20. Враховуючи викладене, апелянт вважає, що питання стягнення на користь органу пенсійного фонду безпідставно одержаного ОСОБА_1 розміру пенсії 101 039,5 грн. за період з 01.07.2023 року по 30.11.2024 року за виконавчим документом у справі №620/3723/20, віднесено до юрисдикції адміністративного суду у справі №620/3723/20, і тому провадження у даній цивільній справі підлягало закриттю, що відповідач раніше вказаною заявою і ініціював перед судом першої інстанції. Суд першої інстанції не розглянув, не вирішив заяву відповідача щодо закриття провадження у даній справі, при цьому, мотивів цього не навів.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.10.2025 року, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов`язком доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи місцевого самоврядування. Тобто, однією із визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Приписами частини п`ятої статті 46 КАС України визначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;

3) про затримання іноземця або особи без громадянства;

4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини п`ятої статті 46 КАС України свідчить про те, що із наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, одночасно із перевіркою дій чи бездіяльності вказаних вище осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини п`ятої статті 46 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю, і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, яка б надавала право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Оскільки спірні правовідносини стосуються права ОСОБА_1 на грошові кошти, отримані ним внаслідок виплати пенсії, тобто, цивільного права, даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №819/1324/15, провадження №11-602апп18, від 27.02.2019 року у справі №802/461/17-а, провадження №11-1408апп18, від 30.01.2020 року у справі №401/500/17, провадження №11-824апп19. 

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах, є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися ”судом, встановленим законом” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано розглянув дану справу за правилами цивільного судочинства.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті: 12, 13 ЦПК України).

Позивачем обраний спосіб захисту своїх прав - пред`явлення позову до ОСОБА_1 про стягнення на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області переплати пенсії в розмірі 101 039,50 грн., на підставі статті 1215 ЦК України, статті 50 Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, і суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу виключно в межах заявлених позовних вимог. 

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що для вирішення питання стягнення на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з ОСОБА_1 переплати пенсії в розмірі 101 039,50 грн., орган пенсійного фонду мав звернутися виключно до адміністративного суду у справі №620/3723/20, який видав виконавчий лист, із заявою щодо визнання (часткового визнання) виконавчого документу у справі №620/3723/20 таким, що не підлягає виконанню, і як наслідок, стягнення з пенсіонера зайво сплаченого йому в червні 2023 року - листопаді 2024 року розміру доплати за проживання в зоні добровільного відселення в сумі двох мінімальних заробітних плат, які були сплачені за виконавчим листом у справі №620/3723/20.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.10.2025 року. Оскільки, формування змісту та обсягу позовних вимог, а також предмет та підстави позову, є диспозитивним правом позивача. У суду відсутні підстави вважати, що обраний позивачем спосіб захист є неналежним, і за даних обставин, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 07.10.2025 року, та закриття провадження у справі, як на цьому наполягає апелянт. 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 07.10.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07.10.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: