ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року Справа № 915/1489/25 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,
за участю: 
секретаря судового засідання Шевченко Т.В., 
представника прокуратури: Левкович А.Є. (в залі суду в судових дебатах),
представника позивача-1: не з`явився, 
представника позивача-2: не з`явився, 
представника відповідача: не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі:
позивача-1: Миколаївської міської ради,
позивача-2: Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр”, 
про: визнання недійсними Додаткової угоди №1 від 29.11.2023 та п.1 Додаткової угоди №2 від 15.12.2023 до Договору підряду №423 від 20.10.2023, стягнення пені та штрафу у розмірі 267178,88 грн, - 
в с т а н о в и в:

Перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Господарського суду Миколаївського області із позовною заявою №51-50/2-10297ВИХ-25 від 16.10.2025 (вх.№14658/25 від 16.10.2025) в електронному вигляді в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради та Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” за такими вимогами:
- визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 29.11.2023 до Договору підряду №423 від 20.10.2023, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр”;
- визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди №2 від 15.12.2023 до Договору підряду №423 від 20.10.2023, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр”;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” на користь Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради пеню у сумі 173022,08 грн та штраф за прострочення зобов`язання понад 30 днів у сумі 94156,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає наступне. Окружною прокуратурою міста Миколаєва під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст.23 Закону України “Про прокуратуру” встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави у бюджетній сфері щодо визнання недійсними Додаткових угод №1 та №2 в частині продовження строку надання послуг, до Договору підряду від 20.10.2023 №423, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” щодо поточного ремонту та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку №4 по вулиці Нікольській, 2 в місті Миколаєві та стягнення штрафних санкцій. Враховуючи, що Договір укладено без використання електронної системи закупівель через нагальну потребу у здійснені закупівлі у найкоротші строки, та необхідність проведення ремонтів підвальних приміщень у м.Миколаєві, які використовуються як найпростіші укриття до 30.10.2023, враховуючи Додаткові угоди №№1-2, Департамент та міська рада не отримали очікуваного результату від закупівлі - облаштування укриття у найкоротші строки. Таким чином, неодноразове необґрунтоване продовження строку надання послуг з ремонту укриття, спричинило до його неготовності та неможливості використання у якості захисної споруди. Відповідно до п.2) ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. За чч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України). Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 у справі №577/5321/17). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), ст.215 ЦК України.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2025, - справу №915/1489/25 призначено головуючому судді Мавродієвій М.В.
Ухвалою суду від 21.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 24.11.2025.
20.11.2025 до суду від позивача-1 - Миколаївської міської ради надійшли додаткові пояснення б/н від 20.11.2025 (вх.№16294/25) та від позивача-2 - Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі б/н від 20.11.2025 (вх.№16296/25), в яких позивачами зазначено, що Миколаївська міська рада (позивач-1), Департамент ЖКГ ММР (позивач-2), які є належним позивачами щодо позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій, не вбачають порушення інтересів держави та невідповідності інтересам територіальної громади міста Миколаєва при укладанні Департаментом ЖКГ ММР та ТОВ “Будмонтажсєвєр” Додаткових угод до Договору підряду №423 від 20.10.2023, внаслідок яких продовжено строк виконання робіт за Договором і як наслідок вжиття належних заходів щодо їх захисту з метою визнання недійсними Додаткових угод до Договору. 
Позивачі у заявах б/н від 20.11.2025 за вх.№16297/25 та за вх.№16299/25 просили суд провести підготовче засідання 24.11.2025 та наступні судові засідання без участі особи, яка діє в порядку самопредставництва позивача-1 та позивача-2 та розглянути дану справу за наявними в матеріалах справи документами. 
24.11.2025 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 17.12.2025.
01.12.2025 від прокуратури до суду надійшла заява №51-50/2-12264ВИХ-25юд від 28.11.2025 (вх.№16750/25), в якій вона надала пояснення у справі та підтримала позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 17.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.02.2026.
29.12.2025 від прокуратури до суду надійшла заява №51-50/2-13273ВИХ-25 від 29.12.2025 (вх.№19125/26).
02.02.2026 суд ухвалив відкласти судове засідання на 10.03.2026.
Учасники справи, окрім прокуратури, явку повноважних представників у судове засідання 10.03.2026 не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В ході розгляду справи та в судовому засіданні 10.03.2026 представник прокуратури підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреса місцезнаходження відповідача є: 79000, Львівська обл., м.Львів, пл.Міцкевича А., буд.6/7.
Ухвали суду від 21.10.2025, 24.11.2025, 17.12.2025 та 02.02.2026 по даній справі були надіслані судом за адресою місцезнаходження юридичної особи відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, але повернулись до суду з відміткою АТ “Укрпошта” “адресат відсутній”.
Згідно із ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Також судом 24.11.2025 та 02.02.2026 у відповідності до ч.4 ст.122 ГПК України було здійснено опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України (http://www.reyestr.court.gov.ua/), якими повідомлено відповідача про дату, час і місце розгляду даної справи.
За таких обставин враховуючі приписи п.5) ч.6 ст.242 ГПК України суд вважає, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідач не скористалися наданим йому ч.ч.1, 2, 4 ст.161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву, вимоги та доводи прокуратури не спростував.
Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п.1) ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки.
Прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач явку повноважних представників у судові засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.
Відповідно до п.2) ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників від позивачів та представника відповідача.
У судовому засіданні 10.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення до 18.03.2026. 
Вступна та резолютивна частини рішення підписані судом 18.03.2026 без його проголошення.

Щодо тривалості судового провадження, суд, з урахуванням критеріїв розумності, які вироблені Європейським судом з прав людини вважає за необхідне зазначити наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. У частині 1 статті 6 Конвенції закріплено елементи права на судовий захист, серед яких є розумний строк розгляду справи, який вважається окремим елементом доступності правосуддя. 
Європейський суд з прав людини (надалі – ЄСПЛ), правовою основою функціонування та діяльності якого є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, опрацював критерії, які дозволяють зробити висновки про розумність розгляду конкретної справи. Зокрема, у п.47 рішення у справі “Бараона проти Португалії” 1987 року Суд відзначив: “Розумність тривалості розгляду повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформульованих у практиці Суду, зокрема, комплексності справи, поведінки заявника і відповідних державних органів”. Критерій комплексності справи означає оцінювання складності справи з урахуванням обставин і фактів, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть за собою певні юридичні наслідки. Вона може бути пов`язана як із питаннями факту, так і з правовими аспектами: характером фактів, які необхідно встановити; кількістю питань, які розглядаються в межах справи; віддаленістю, з точки зору простору та часу, між подіями та фактами, що розглядаються, та процесом судочинства; кількістю свідків та інших проблем, пов`язаних зі збором доказів; міжнародними факторами; приєднанням справи до інших, а також вступом у процес нових осіб. Крім того, складність справи, а відтак й строк її розгляду, залежать, від складності предмету доказування у справі, без чого неможливо правильно вирішити справу по суті та застосувати норми матеріального права; від обсягу фактів предмета доказування, який може змінюватися у зв`язку зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог; від кількості доказів, наданих сторонами”. 
Також ЄСПЛ зазначає, що тривалість строку розгляду справи може бути пов`язана з перевантаженням судової системи, що, в свою чергу, може бути викликано певними надзвичайними ситуаціями. 
З початку військової агресії російської федерації проти України активні бойові дії ведуться на території Миколаївської області та міста Миколаєва. Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги і планові, аварійні та екстрені відключення електроенергії по місту Миколаєву, Господарський суд Миколаївської області, працюючи з обмеженнями у здійсненні правосуддя, не мав об`єктивної можливості для повноцінного розгляду справи №915/1489/25, в межах строку передбаченого Господарським процесуальним кодексом України.
Відповідно, справа розглянута судом в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.
Щодо підстав представництва прокуратурою інтересів держави в особі Миколаївської міської ради та Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч.3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до положень ч.ч.3, 4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Ключовим для застосування цих норм є поняття “інтерес держави”.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин, в основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Оскільки “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Крім того, питання дотримання уповноваженими особами вимог законодавства під час витрачання коштів набувають особливої актуальності в умовах збройної агресії російської федерації.
Повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні з 24.02.2022 правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності розподілу бюджету та потреби безпрецедентно значних фінансових ресурсів.
У таких умовах пріоритетними є питання захисту інтересів держави у бюджетній сфері, зокрема, щодо використання бюджетних коштів в умовах воєнного стану, дотримання умов договорів, укладених за результатами публічних закупівель, виконання зобов`язань за ними стосовно строків, належної якості та комплектації постачання товарів, робіт і послуг.
Указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим у той же день Верховною Радою України, в державі запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі діє до 06 серпня 2025 року.
Вищезазначеним Указом на всі державні органи та органи місцевого самоврядування, органи державної влади покладено обов`язки із запровадження та здійснення передбачених Законом України “Про правовий режим воєнного стану” заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Таким чином, на органи державної влади, органи місцевого самоврядування, державні органи першочергово покладено виконання дій, які направлені на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, територіальних громад.
Прокурор стверджує, що безпідставне продовження строку надання послуг за Договором щодо ремонту укриття майже на шість місяців, порушує інтереси держави та не відповідає інтересам територіальної громади міста Миколаєва щодо забезпечення населення укриттям у період дії воєнного стану, збереженню життів жителів громади.
Вказані дії суперечили як загальнонаціональній меті забезпечення безпеки населення, так і меті міської ради - підтримці громадської безпеки на час уведення воєнного стану в Україні.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а правочини, що порушують інтереси держави та суспільства на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідають.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі “Трегубенко проти України” від 02.11.2004 категорично ствердив, що “правильне застосування законодавства незаперечно становить “суспільний інтерес”.
Поняття “суспільний”, “публічний” інтерес ЄСПЛ тлумачить широко - від інтересу держави загалом до інтересу окремої територіальної громади.
Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, а заходи щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за Договором є невідкладними.
Аналіз положень ст.53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом ч.3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під “нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій”, у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
На думку Верховного Суду (постанова від 26.02.2019 у справі №905/803/18) нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
В свою чергу, здійснення захисту “неналежним чином” має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
“Неналежність” захисту уповноваженим органом полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Поняття “орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах”, означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції).
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України). Відповідно до чч.1, 2 ст.2 Закону України “Про місцеве самоврядування” місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною 1 статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування” передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст.18-1 Закону України “Про місцеве самоврядування”).
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (чч.1, 4 та 8 ст.60 Закону України “Про місцеве самоврядування”).
Частиною 1 та 4 статті 61 Закону України “Про місцеве самоврядування” передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
За висновками Касаційного Господарського Суду Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.
Так, частинами 1 та 2 статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно ст.172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
На території міста Миколаєва таким органом місцевого самоврядування є Миколаївська міська рада.
Враховуючи, що власником бюджетних коштів є територіальна громада м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, органом, уповноваженим здійснювати функції захисту інтересів територіальної громади у зазначених правовідносинах, є Миколаївська міська рада.
Водночас, штрафні санкції за порушення зобов`язань згідно умов договору, що укладено між сторонами, підлягають стягненню на користь Замовника робіт, тобто Департаменту, і походження саме з місцевого бюджету грошових коштів, за рахунок яких було оплачено закупівлю робіт не є підставою для зміни умов господарського договору, і не є підставою для стягнення, всупереч умовам договору, пені до місцевого бюджету.
Також, відповідно до положення про департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 31.07.2025 №46/10, департамент є виконавчим органом Миколаївської міської ради та юридичною особою, яка укладає від свого імені угоди в межах чинного законодавства, може бути позивачем та відповідачем у судах, має самостійний баланс, печатку, штампи, розрахункові рахунки в органах Державної казначейської служби України, та утримується за рахунок коштів бюджету Миколаївської міської територіальної громади, є головним розпорядником бюджетних коштів.
До повноважень департаменту належить порушення питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства України з питань, що відносяться до його функцій та завдань.
Тому Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, який є одержувачем бюджетних коштів та Стороною за Договором, є належним позивачем щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій.
Інтереси держави повинні захищати насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, в тому числі шляхом оскарження незаконних судових рішень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі “Чахал проти Об`єднаного королівства” суд проголосив, що засіб захисту повинен бути “ефективним” як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Невиконання органами покладених на них повноважень спотворює мету їх створення та суперечить інтересам держави.
Така позиція прокурора повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.08.2018 у справі №807/62/16.
Верховний Суд, посилаючись на частину 2 статті 19 Конституції України, констатував, що реалізуючи повноваження належно, добросовісно та з метою, для якої вони надані уповноважений орган фактично має обов`язок, а не право захищати інтереси держави.
Зазначене є способом здійснення владних повноважень, а не способом захисту суб`єктивних прав органу, що уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Листом окружної прокуратури від 16.09.2024 №51-50/2-8866ВИХ-24 Миколаївську міську раду повідомлено про наявність підстав для визнання недійсними Додаткових угод №1-2 до Договору від 20.10.2023 №423 та підстав для стягнення з Виконавця штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором.
Листом Миколаївської міської ради від 17.10.2024 №18673/02.02.01-40/08/14/24 окружну прокуратуру повідомлено, що рада не вбачає порушень законодавства при укладені Додаткових угод до Договору підряду від 20.10.2023 №423, укладеного між Департаментом ЖКГ Миколаївської міської ради та ТОВ “Будмонтажсєвєр” про продовження строку виконання робіт, водночас зазначає про те, що роботи не були виконані вчасно, за що Виконавець має сплатити на користь Замовника штрафні санкції, як то передбачено Договором.
Також, листом від 26.09.2025 №51-50/2-9523ВИХ-25 прокурор повідомив Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради про наявність підстав для визнання недійсними Додаткових угод №№ 1-2 до Договору від 20.10.2023 №423 та підстав для стягнення з Виконавця штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором.
У відповідь на вказаний запит прокурора, Департамент листом від 08.10.2025 №26395/08.01.01-10/08/020/25 повідомив окружну прокуратуру про відсутність, на його думку, порушень законодавства при укладені Додаткових угод до Договору підряду від 20.10.2023 №423 про продовження строку виконання робіт.
Прокурор стверджує, що компетентні органи були достеменно обізнані з фактом порушення законодавства в сфері публічних закупівель, та у позивачів було достатньо часу для вжиття будь-яких заходів з метою реагування на порушення інтересів держави, проте вони самостійно не захистили інтереси держави в суді.
Таким чином, усвідомлена пасивна поведінка позивачів - Миколаївської міської ради, яка є власником бюджетних коштів, та Департаменту - який є стороною договору, юридичною особою, що може від свого імені придбати майнові права та нести обов`язки, та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок коштів місцевого бюджету за законодавством України і має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, стала підставою реалізації прокурором представницьких функцій.
Вказані вище фактичні обставини свідчать про необхідність захисту саме державних інтересів у бюджетній сфері, правомочності щодо здійснення яких мають суб`єкти владних повноважень Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради та Миколаївська міська рада.
Із врахуванням зазначеного, прокурор не може зволікати із поданням позову до суду з метою захисту інтересів держави.
Прокурором дотримано вимоги абз.3 ч.4 ст.23 Закону України “Про прокуратуру”. На виконання зазначених норм Окружною прокуратурою міста Миколаєва попередньо, до пред`явлення позову, листами від 13.10.2025 №51-50/2-10170ВИХ-25 та №51-50/2-10171ВИХ-25 повідомлено позивачів про прийняття рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Звернення окружної прокуратури до суду з позовом, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави в особі Миколаївської міської ради та Департаменту, враховуючи, що уповноважені органи самостійно не звернулись до суду з позовною заявою, і не висловили наміру такого звернення, лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість в даному випадку звернутись з позовом про визнання додаткових угод до договору недійсними та стягнення штрафних санкцій.
Таким чином, при наявності загрози інтересам територіальної громади внаслідок порушення законодавства про закупівлі та не здійснення їх захисту відповідними органами, найефективнішим правовим способом захисту, поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право, буде саме представництво прокуратурою інтересів держави в особі Миколаївської міської ради та Департаменту.

Щодо суті спору, суд дійшов наступних висновків.
Окружною прокуратурою міста Миколаєва під час виконання повноважень, визначених ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України “Про прокуратуру” встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави у бюджетній сфері щодо визнання недійсними Додаткових угод №1 та №2 в частині продовження строку надання послуг, до Договору підряду від 20.10.2023 №423, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” щодо поточного ремонту та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку № 4 по вулиці Нікольській, 2 в місті Миколаєві та стягнення штрафних санкцій.
Листом управління з надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Миколаївської міської ради (від 26.07.2023 №24702/17.01.15/23-2) визначено перелік підвальних приміщень в місті Миколаєві, які після проведення ремонту та облаштування, можливо використовувати як найпростіші укриття для забезпечення безпеки мешканців міста в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України.
До указаного переліку, серед інших, включено споруду цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку №4 по вулиці Нікольській в місті Миколаєві.
Відповідно до п.4 протокольного рішення комісії з питань техногенно-екологічної безпеки i надзвичайних ситуацій м.Миколаєва від 21.09.2023 №9, Департаменту доручено в термін до 30.10.2023 забезпечити проведення поточних ремонтів в підвальних приміщеннях, за адресами наданими управлінням з питань HC та ЦЗН MMP, з урахуванням Методики щодо віднесення існуючих будівель та споруд до споруд подвійного призначення із захисними властивостями протирадіаційних укриттів.
Таким чином, у зв`язку з існуванням нагальної потреби у здійсненні закупівлі послуг з поточного ремонту укриття у зв`язку з виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють дотримання замовником строків для проведення закупівлі із застосуванням відкритих торгів з посиланням на підпункт 4 пункту 13 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (надалі - Особливостей), Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (надалі - Департамент, Замовник, позивач-2 у справі) 20.10.2023 укладено Договір підряду №423 з Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” (надалі – ТОВ “Будмонтажсєвєр”, Виконавець, відповідач у справі), предметом якого є поточний ремонт та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку №4 по вулиці Нікольській в місті Миколаєві.
Про що, на вебпорталі уповноваженого органу з питань закупівель “Prozorro” 24.10.2023 оприлюднено звіт про Договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель UA-2023-10-24-002738-a.
Ціна договору складає 2114017,0 грн, строк надання послуг до 30.11.2023.
Кошти на оплату послуг з поточного ремонту та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку №4 по вулиці Нікольській в місті Миколаєві, виділялись з місцевого бюджету, згідно рішення Миколаївської міської ради від 23 грудня 2023 року №27/12 “Про бюджет Миколаївської територіальної громади на 2024 рік” та Рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2024 №31/7 “Про внесення змін до рішення Миколаївської міської ради від 23 грудня 2023 року №27/12 “Про бюджет Миколаївської територіальної громади на 2024 рік”.
Згідно з довідкою про зміни до річного розпису бюджету Миколаївської міської територіальної громади на 2024 рік від 07.05.2024 №190, затвердженою директором департаменту фінансів Миколаївської міської ради, департаменту ЖКГ ММР було затверджено надходження у сумі 36300000,0 грн, код та назва програмної класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів - 1216011: Експлуатація та технічне обслуговування житлового фонд.
Відповідно до п.1.1 Договору підряду №423, його предметом є поточний ремонт та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку №4 по вулиці Нікольській в місті Миколаєві, який відповідно до п.1.1 Договору, ТОВ “Будмонтажсєвєр”, як виконавець, зобов`язувався здійснити в порядку та на умовах, визначених цим договором, власними силами та засобами, а Департамент, як замовник, зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, прийняти і оплатити надані послуги.
Ціна договору, згідно п.2.1 Договору, становила 2114017,0 грн та була динамічною.
Строк дії Договору, згідно п.5.1 Договору - з моменту його підписання Сторонами і до 31.12.2023, водночас до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим договором, а строк надання послуг згідно з п.5.2. Договору - до 30.11.2023, які виконавець повинен розпочати протягом 3-х днів з дня підписання договору (п.6.1.8) та відповідно до п.6.1.1 Договору, виконати власними та/або залученими силами та засобами надати визначені цим Договором послуги та здати надані послуги в терміни обумовлені Договором.
Відповідно до п.3.1 Договору, розрахунки за надані послуги повинні здійснюватись на підставі документів про обсяги та вартість виконання робіт відповідно до підписаних Сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою №КБ-3 протягом 20 банківських днів з дня підписання Сторонами акта приймання-передачі наданих послуг.
Відповідно до п.6.1.1 Договору, сторони визначили, що Виконавець зобов`язаний власними та/або залученими силами та засобами надати визначені цим Договором послуги та здати надані послуги в терміни обумовлені Договором.
Крім того, Виконавець надав гарантію на надані послуги та матеріали терміном на три роки з моменту підписання сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт за формою №2КБ-2в, довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою №КБ-3, акту здачі-приймання наданих послуг (або інших документів, що підтверджують факт надання послуг) п.6.1.4 Договору.
Також сторони узгодили, що відповідно до п.7.2 Договору, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань, Виконавець зобов`язався сплатити Замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі 0,1% вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.
У подальшому, з посиланням на пп.4 п.19 Особливостей, між сторонами укладено Додаткову угоду №1 від 29.11.2023 до Договору №423 від 20.10.2023, якою строк надання послуг продовжено до 15.12.2023.
15.12.2023 сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору №423 від 20.10.2023, якою, на підставі того ж пункту Особливостей, строк надання послуг продовжено до 31.03.2024 та внесено відповідні зміни:
- викласти п.5.1 Договору у новій редакції: “5.1. Строк дії договору: з моменту підписання сторонами і до 31.12.2024 року, водночас до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором”.
- викласти пункт 5.2 Договору у новій редакції: “5.2. Строк надання послуг за цим договором: до 31.03.2024”.
Додатковою угодою від 01.05.2024 №3 до Договору від 20.10.2023 №423, сторони зменшили ціну договору на 661857,92 грн, відповідно ціна договору стала 1345097,08 грн. Ціна договору сплачується поетапно відповідно до плану фінансування: 2023 рік - 425960,0 грн та 2024 рік - 919137,08 грн.
Прокурор зазначає, що сторонами змінено істотні умови договору, зокрема строк надання послуг та строк дії договору. 
Відповідно до даних Єдиного вебпорталу використання публічних коштів (https://spending.gov.ua/Spending), Департаментом ТОВ “Будмонтажсєвєр” за Договором від 20.10.2023 №423 перераховано кошти в сумі в розмірі 1345097,08 грн, що також підтверджується оприлюдненим звітом про виконання договору та актами приймання виконаних будівельних робіт:
- акт від 08.12.2023 №1 на суму 425960,0 грн (платіжне доручення від 21.12.2023 №1499);
- акт №1 від 04.06.2024 на суму 919137,08 грн (платіжне доручення №486 від 21.06.2024).
Водночас, згідно ч.4 п.5 ст.41 Закону України “Про публічні закупівлі”, підпунктом 4 пункту 19 Особливостей та пункту 10.1 Договору від 20.10.2023 №423, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
За наслідками проведеного прокурором листування з міською радою та Департаментом з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави, з`ясовано, що Додаткові угоди №1-2 до Договору, укладені на підставі листів ТОВ “Будмонтажсєвєр” від 15.11.2023 та від 15.12.2023, в яких Виконавець просить продовжити термін дії договору, у зв`язку з виявленими додатковими роботами та несприятливими погодними умовами, через які потрібен додатковий час на виконання технологічних процесів будівельних робіт.
Прокуратурою у позовній заяві зазначається, що Додаткові угоди №1-2 (в частині продовження строку надання послуг) до Договору, укладені за відсутності документального підтвердження об`єктивних обставин для продовження строку виконання робіт, тобто з порушенням вимоги підпункту 4 пункту 19 Особливостей, якими визначено вичерпний перелік для зміни істотних умов договору, що є підставою для визнання вказаних Додаткових угод до Договору від 20.10.2023 №423 недійсними, а також у зв`язку з порушенням строків виконання зобов`язань ТОВ “Будмонтажсєвєр” нараховані пеня та штраф. 
Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення зобов`язань, зокрема, є договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України).
Відповідно до чч.1, 4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.
За загальним правилом зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).
Згідно з пунктом 19 Особливостей, істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених підпунктами 1-9 цього пункту.
Отже, з аналізу вказаних норм права вбачається, що змістом виконання зобов`язання є вчинення боржником на користь кредитора певної обумовленої дії (або утримання від її вчинення), яка і становить предмет зобов`язання. При цьому, така дія має чітко відповідати умовам договору, вимогам ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, що характеризує ознаку належності виконання зобов`язання.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За своєю правовою природою, укладений 20.10.2023 між Департаментом та ТОВ “Будмонтажсєвєр” Договір №423 щодо поточного ремонту та облаштування споруди цивільного захисту населення (укриття), що знаходиться у житловому будинку по вул.Нікольська, 4 в місті Миколаєві, ціною 1336986,0 грн, та строком надання послуг до 30.11.2023, відповідно до ст.837 ЦК України є договором підряду.
Згідно ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (виконавець) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Частиною 1 статті 846 ЦК України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
При визначенні, які умови, викладені у Договорі належать до числа істотних, потрібно послуговуватись не лише загальним правилом про істотні умови договору, а й враховувати чи необхідною є та чи інша умова для договорів певного виду, чи є умова, відносно якої має бути досягнута згода на вимогу будь якої сторони тощо (Постанова КГС ВС від 30.01.2024 у справі №907/811/21).
Підпункт 4 пункту 19 Особливостей передбачає випадки, за наявності яких можлива істотна зміна умов договору про закупівлю, зокрема продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Аналогічні вимоги містив пункт 4 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Таким чином, строк виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг визначено як істотна умова договорів про закупівлю безпосередньо шляхом їх віднесення до істотних у частині 5 статті 41 Закону та підпункту 4 пункту 19 Особливостей.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №907/811/21 та від 27.02.2024 у справі №927/863/23.
Виходячи з викладеного, строк надання послуг є істотною умовою Договору 20.10.2023 №423.
Виходячи з аналізу пункту 19 Особливостей, законодавством у сфері закупівель чітко не визначено, настання яких саме об`єктивних обставин може вважатися достатнім, щоб продовжити строк дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг.
Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним у ст.652 ЦК України.
За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання.
Згідно правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 07.09.2022 у справі №910/9911/21, інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору.
Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 910/13557/21).
Істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87-89 постанови від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 зазначила, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору.
Разом з тим, обставини, що унеможливлюють виконання договору про закупівлю у встановлені договором строки, мають підтверджуватись належними документами та матеріалами, що об`єктивно відображають інформацію про настання несприятливих для виконання договору обставин.
Отже, під час дії договору сторони могли змінити таку істотну умову як строк виконання зобов`язань (строк поставки товару) шляхом продовження такого строку, однак виключно лише за наявності виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (постанови Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №907/811/21, від 27.02.2024 у справі №927/863/23, від 30.04.2024 у справі №927/782/23, від 31.10.2024 у справі №924/16/24).
Таким чином, продовження строку виконання робіт у договорах закупівель можливе лише у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Аналогічні умови передбачені підпунктом 3 пункту 10.1 Договору та згідно з пунктом 10.2 Договору визначено, що внесення змін до істотних умов договору, відбувається шляхом підписання Сторонами додаткової угоди за умови документального підтвердження настання обставин, які вимагають внесення відповідних змін.
Так, 29.11.2023 сторони указаного Договору, керуючись підпунктом 4 пунктом 19 Особливостей, уклали Додаткову угоду №1 до Договору від 20.10.2023 №423, якою продовжили строк надання послуг до 15.12.2023.
За інформацію наданою Миколаївською міською радою листом від 27.05.2024 №7590/02.02.01-40/08/020/24, документальним підтвердженням об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку надання послуг за Договором, є лист ТОВ “Будмонтажсєвєр” від 15.11.2023, у якому Виконавець просить продовжити термін дії договору, у зв`язку з виявленими додатковими роботами та несприятливими погодними умовами через які потрібен додатковий час, на виконання технологічних процесів будівельних робіт.
На підставі листа ТОВ “Будмонтажсєвєр” від 15.12.2023 з аналогічним змістом, сторонами 15.12.2023 укладено Додаткову угоду №2, якою строк надання послуг за Договором продовжено до 31.03.2024, а строк його дії продовжено до 31.12.2024.
Прокурором зазначається, що обидва листи Виконавця мають однаковий зміст та не містять жодних підтверджень викладених у них обставин, зокрема відомостей про те, які саме роботи були додатково виявлені, чим саме підтверджуються несприятливі погодні умови, який проміжок часу вони тривали, і яким чином впливають на технологічні процеси ремонту підвального приміщення, який саме час потрібен для завершення будівельних робіт.
Про відсутність у Департаменту матеріалів іншого листування з Виконавцем щодо затримки постачальниками доставки матеріалів, окрім указаних листів, на підставі яких укладено Додаткові угоди №№1, 2 до Договору, зазначено у листі Миколаївської міської ради №18673.02.02.01-40/08/14/24 від 17.10.2024, з чого можна зробити висновок, що Замовник не перевірив факт існування указаних Виконавцем обставин.
В той же час слід зазначити, що листи направлені ТОВ “Будмонтажсєвєр” контрагенту не підтверджують наявність об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку дії договору про закупівлю.
Отже, сторонами договору було порушено вимоги підпункту 4 пункту 19 Особливостей, якими визначено вичерпний перелік для зміни істотних умов договору.
Відповідно до п.2) ч.2 ст16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
За ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України).
Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 у справі №577/5321/17).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), стаття 215 ЦК України.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зокрема, відповідно до вимог ст.215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, чч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину.
У відповідності до ст.ст.74, 86 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідіність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що Додаткові угоди №№1-2 (в частині продовження строку надання послуг) до Договору, укладені за відсутності документального підтвердження об`єктивних обставин для продовження строку виконання робіт, тобто з порушенням вимоги підпункту 4 пункту 19 Особливостей, якими визначено вичерпний перелік для зміни істотних умов договору, а тому відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги прокуратури в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог прокуратури про стягнення пені та 7% штрафу, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з приписами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Враховуючи, що оскаржувані Додаткові угоди до Договору укладені з порушенням вимог чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними, то з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції за Договором і Законом.
За приписами ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно п.3) ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п.7.2 Договору, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань, Виконавець сплачує Замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі 0,1 % вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.
Ціна послуг, згідно з п.2.1 Договору, становила 2114017,0 грн.
Однак, Додатковими угодами від 15.12.2023 №2 та 01.05.2024 №3, сторони, на підставі підпункту 5 пункту 19 Особливостей, домовились зменшити ціну договору до 1345097,08 грн, відповідно за якою і має бути нараховано штрафні санкції за несвоєчасне надання послуг, оскільки, зміна ціни договору прокурором не оскаржуються.
Судом встановлено, що у даній справі прокуратурою нарахована пеня у загальному розмірі 173022,08 грн, з яких: 
- 9415,68 грн - пеня нарахована на суму 1345097,08 грн, відповідно до якої відповідачем допущено прострочення за період з 01.12.2023 по 07.12.2023;
- 163606,40 грн - пеня нарахована на суму 913137,08 грн, відповідно до якої відповідачем допущено прострочення за період з 09.12.2023 по 03.06.2024.
Крім того, прокуратурою на підставі п.7.2 Договору нараховано штраф за прострочення зобов`язання понад 30 днів у сумі 94156,80 грн (1345097,08 грн х 7%).
Відповідачем розрахунок пені та штрафу не спростовано та не заперечено.
Перевіривши розрахунки пені та штрафу суд вважає їх арифметично та методологічно вірними.
В той же час судом враховано, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, яким приймається рішення.
Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язань, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Відповідно до приписів ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно частин 2, 3 ст.13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Так, зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення неустойки є правом суду, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів, тому саме суд на власний розсуд вирішує питання про наявність в даному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.
Керуючись вказаними нормами права, господарський суд, взявши до уваги відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків, внаслідок несвоєчасності виконання відповідачем зобов`язання у такий період, дійшов висновку, що стягнення усієї нарахованої позивачем суми неустойки, вочевидь не відповідає критерію співмірності. Отже, враховуючи інтереси обох сторін, суд вважає за можливе зменшити розмір заявлених до стягнення пені на 90% - до 17302,21 грн та 7% штрафу на 90% - до 9415,68 грн.
Ураховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь прокуратури за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, однак без урахування зменшення судом суми штрафних санкцій.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 29.11.2023 до Договору підряду №423 від 20.10.2023, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 03365707) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” (код ЄДРПОУ 41892181)
3. Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди №2 від 15.12.2023 до Договору підряду №423 від 20.10.2023, укладеного між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 03365707) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” (код ЄДРПОУ 41892181).
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” (79000, Львівська обл., м.Львів, пл.Міцкевича А., буд.6/7, код ЄДРПОУ 41892181) на користь Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (54005, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Скоропатського Павла, буд.7, код ЄДРПОУ 03365707) пеню у сумі 17302,21 грн та штраф за прострочення зобов`язання понад 30 днів у сумі 9415,68 грн.
5. В решті позовних вимог відмовити.
6. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю “Будмонтажсєвєр” (79000, Львівська обл., м.Львів, пл.Міцкевича А., буд.6/7, код ЄДРПОУ 41892181) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Спаська, буд.28, код ЄДРПОУ 02910048, банк ДКСУ м.Києва, р/р UA748201720343150001000000340) 8050,95 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 29.06.2026.

Суддя М.В.Мавродієва