ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/13275/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: 
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до страхового стажу роботи для розрахунку коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до страхового стажу роботи для розрахунку коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що дає право на розрахунок розміру пенсії, та перерахувати пенсію починаючи з 02.03.2026 року з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправні дії пенсійного органу порушують право позивача на пенсійне забезпечення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження - задоволено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, засвідчені належним чином копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , у тому числі первинний протокол призначення пенсії, пояснення з наданням відповідних доказів щодо того, чи враховано період роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року у подвійному розмірі до страхового стажу роботи для розрахунку коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи, а також які періоди було враховано для визначення коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи.
Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 по справі №160/27987/24 зараховано до страхового стажу роботи позивача у подвійному розмірі періоди роботи з 21.03.2008 року по 31.01.2010 та з 01.06.2018 по 16.05.2019 відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 07.03.2024 року. Для виконання рішення суду в блоці «Стаж» на періоди роботи з 21.03.2008 року по 31.01.2010 (фактично дорівнює 1 рік 10 місяців 11 днів) та з 01.06.2018 по 16.05.2019 (фактично дорівнює 11 місяців 16 днів) встановлено категорію стажу «Мед.заклад із ст.60 », який згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після 01.01.2004 у подвійному розмірі враховується лише для визначення права, а до страхового стажу враховано один раз. Додатково для врахування в страховий стаж другий раз внесено віртуальний стаж 01.01.1995 — 11.11.1996, який дорівнює 1 рік 10 місяців 11 днів та 01.01.1997 — 16.12.1997, який дорівнює 11 місяців 16 днів. Отже, коефіцієнт страхового стажу змінився з 0,25917 на 0,28750. Відповідно до статті 24 Закону №1058 страховий стаж враховується в одинарному розмірі. З 1 січня 2004 року, всі періоди страхового стажу враховуються в одинарному розмірі, у подвійному розмірі обчислюються періоди роботи в зазначених закладах (відділеннях) тільки для визначення права на пенсію. Таким чином, період роботи позивача з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року зараховано до страхового стажу в одинарному розмірі, крім періодів на виконання рішення суду (21.03.2008 року по 31.01.2010 та з 01.06.2018 по 16.05.2019). Період роботи з 02.11.1992 по 03.01.1994, з 09.04.2002 по 19.06.2002, з 10.04.2003 по 31.12.2003 зараховано в подвійному розмірі.
Згідно ч. 3, 4 ст. 263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та з 07.03.2024 отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням від 04 червня 2024 року у справі № 160/8691/24 Дніпропетровський окружний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнив частково.
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.03.2024 року № 046350015567 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 ОСОБА_1 .
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу роботи за Списком № 2 періоди роботи з 09.04.2002 року по 19.06.2002 року, з 10.04.2003 року по 01.11.2005 року, з 01.06.2018 року по 16.05.2019 року та період з 09.04.2002 року по 19.06.2002 року та з 10.04.2003 року по 31.12.2003 року з урахуванням ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у подвійному розмірі.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. “б” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015№ 213-VІІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1 р/2020 (справа № 1- 5/2018(746/15) з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог – відмовив.
На виконання рішення суду відповідач розрахував коефіцієнт страхового стажу, який склав 0,28750.
02.03.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив:
- провести перерахунок пенсії за віком, розрахувавши коефіцієнт страхового стажу для розрахунку пенсії з зарахуванням періодів роботи в туберкульозних та інфекційних закладах з 02.11.1992 року по 03.01.1994 року, з 09.04.2002 року по 19.06.2002 року, з 10.04.2003 року по 30.03.2020 року у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- надати детальне роз`яснення, які періоди роботи в туберкульозних та інфекційних закладах зараховано у подвійному розмірі а які періоди відмовлено у зарахуванні у подвійному розмірі, та надати причини такої відмови.
03.04.2026 відповідач листом повідомив позивача, що з 07.03.2024 року позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до Закону № 1058. За період до 01.01.2004 обчислення трудового стажу здійснюється згідно зі статтями 56-63 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, за період до 1 січня 2004 року (до набрання чинності Законом № 1058), подвійний стаж враховується як при призначенні пенсії, так і при обчисленні її розміру, якщо це підтверджено документами. Період роботи з 02.11.1992 по 03.01.1994, з 09.04.2002 по 19.06.2002, з 10.04.2003 по 31.12.2003 зараховано в подвійному розмірі.
Не погоджуючись з вказаним з огляду на те, що позивач мала право на зарахування періодів з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до страхового стажу роботи для розрахунку коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи, остання звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, врегульовані Законом України № 1788-XII від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» і Законом України № 1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За визначеннями, наведеними у ст. 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Приписами частин 1-3 ст. 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Як зазначено у ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Стаття 24 Закону №1058 не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.
Нормами ст. 16 Прикінцевих положень №1058 передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах.
Статтею 60 Закону № 1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Згідно ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.
Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою. (ст. 7 Закону Про захист населення від інфекційних хвороб).
Визначення протитуберкульозному закладу і туберкульозу наведено у ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз».
Відповідно до пунктів 7, 12 вказаної статті протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз.
Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;
туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу.
Частиною 1 ст. 10 цього Закону встановлено, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.
Відповідно до п. 1.1 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку протитуберкульозних закладів» за №514 від 16.07.2009 протитуберкульозний диспансер є лікувально-профілактичним закладом.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України 19.07.1995 за №133 затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, до якого віднесено і туберкульоз.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я» від 28.10.2002 №385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, до якого увійшов протитуберкульозний диспансер.
Згідно ст. 22 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв`язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Перелік робіт, професій і посад, зайняття яких дає право на підвищені посадові оклади, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Працівники протитуберкульозних закладів, зазначені у частині першій статті 22 цього Закону, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах у порядку, встановленому пенсійним законодавством (ст. 23 Закону).
З аналізу статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд вбачає, що робота в інфікційному закладі зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
При цьому, редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.
Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує статтю 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.
Крім того, нормами статті 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.
Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу у подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01.01.2004 року.
Висновки щодо застосування у даній справі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, постанові від 27.04.2023 у справі №160/14078/22.
Відповідно до алгоритму розрахунку стажу (форма РС-право), до стажу роботи позивача за Списком №2 у подвійному розмірі зараховано періоди роботи з 02.11.1992 по 03.01.1994, з 09.04.2002 по 19.06.2022, з 10.04.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 01.11.2005, з 02.11.2005 по 22.11.2007, з 01.12.2007 по 31.12.2007, з 21.03.2008 по 31.01.2010, з 01.02.2010 по 31.05.2018, з 01.06.2018 по 16.05.2019, з 17.05.2019 по 30.03.2020.
При цьому, кількість страхового стажу складає 44 роки 9 місяців 26 днів, кількість пільгового стажу за Списком №2 – 33 роки 4 місяці 19 днів.
Разом з цим, відповідно до розрахунку від 13.11.2025, для обчислення розміру пенсії відповідач врахував страхового стажу в кількості 28 років 9 місяців 21 день, коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії склав 0,28750.
При цьому, при визначенні розміру коефіцієнта страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії відповідачем не враховано періоди роботи, що були зараховані у подвійному розмірі, як не враховано і кількість страхового стажу позивача у розмірі 44 роки 9 місяців 26 днів.
У позовній заяві позивач зазначає, що для розрахунку коефіцієнту страхового стажу взято 345 місяців (28 років * 12 = 336 + 09 місяців), тобто, 28 років 09 місяців. Розрахунок коефіцієнту стажу роботи Пенсійним фондом України: (345 * 1%) / (100% * 12) = 0.28750. При цьому, стаж роботи для призначення пенсії взято 44 роки 09 місяців 26 днів. Для розрахунку коефіцієнту страхового стажу повинно бути взято 537 місяців (44 роки * 12 = 528 + 09 місяців), тобто, 44 роки 09 місяців. Розрахунок коефіцієнту стажу роботи повинен складати: (537 * 1%) / (100% * 12) = 0.44750.
З позовної заяви вбачається, що позивач не погоджується з розміром коефіцієнта страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою:
Кс - коефіцієнт страхового стажу;
См - сума місяців страхового стажу;
Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%.
Коефіцієнт страхового стажу з урахуванням періодів до набрання чинності цим Законом не може перевищувати 0,75, а з урахуванням страхового стажу, передбаченого абзацом десятим частини третьої статті 24 цього Закону, - 0,85.
Відтак, враховуючи, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії, страховий стаж ОСОБА_1 складав 44 роки 9 місяців 26 днів з урахуванням періодів роботи, що зараховані у подвійному розмірі, саме ця кількість страхового стажу мала бути врахована відповідачем при обчисленні коефіцієнта страхового стажу та, як наслідок, розміру пенсії ОСОБА_1 .
При цьому, суд ще раз наголошує, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення", в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (а також в частині застосування пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивача за перерахунком пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відтак, відповідач протиправно відмовив позивачу у перерахунку пенсії із застосування коефіцієнта страхового стажу, визначеного із урахуванням періоду роботи позивача з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року, що був зарахований до страхового стажу позивача у подвійному розмірі.
Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
Враховуючи, що предметом спору є саме правомірність визначення коефіцієнта страхового стажу, а не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача у подвійному розмірі, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із застосуванням для її обчислення коефіцієнта страхового стажу, визначеного із урахуванням періоду роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року, зарахованого у подвійному розмірі, відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02.03.2026.
Частиною 2 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 139 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпроперовській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії із застосуванням для її обчислення коефіцієнта страхового стажу, визначеного із урахуванням періодів роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року, зарахованих у подвійному розмірі, відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02.03.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) із застосуванням для її обчислення коефіцієнта страхового стажу, визначеного із урахуванням періодів роботи з 01.01.2004 року по 30.03.2020 року, зарахованих у подвійному розмірі, відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02.03.2026.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпроперовській області (код ЄДРПОУ 21910427) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1064,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 29.06.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна