ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/988/26 Справа № 185/3220/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Усенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СНП - Україна” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року у складі судді Перекопського М.М. по справі № 185/3220/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “СНП — Україна” про розірвання договору оренди земельної ділянки, –
ВСТАНОВИЛА: 

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ТОВ “СНП — Україна”, на предмет розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення недоплати орендної плати за 2016-2023 роки у розмірі 63 515,88 грн, з урахуванням 0,01% пені за весь період прострочення оплати орендної плати за користування земельною ділянкою, з підстав того, що він є, на підставі Державного акту на право власності, виданого 18 лютого 2009 року Павлоградською районною адміністрацією, власником земельної ділянки, кадастровий номер 1223584000:01:002:0937, загальною площею 5,9915 га, якою, на підставі договору оренди від 20 січня 2012 року та додаткової угоди від 15 червня 2015 року, користується відповідач, як орендар. Згідно умов договору оренди було передбачено розмір орендної плати та її збільшення з урахуванням індексації грошової оцінки землі. Проте, в супереч умовам договору оренди та додаткової угоди, відповідач сплачував орендну плату не у повному обсязі, орендна плата сплачувалась без індексації грошової оцінки землі за 2016-2023 роки. Враховуючи, що відповідач сплачував орендну плату не в повному обсязі за зазначений період користування, позивач вважає, що такі обставини є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення з відповідача недоплаченої суми орендної плати на його користь (а.с.1-5). 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року задоволено повністю позов ОСОБА_1 до ТОВ «СНП-Україна» про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.
Розірвано договір оренди земельної ділянки від 20 грудня 2012 року, кадастровий номер 1223584000:01:002:0937, площею 5,9915 га, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "СНП-Україна".
Стягнуто з ТОВ «СНП-Україна» на користь ОСОБА_1 недоплачену орендну плату за 2016-2023 роки в сумі 63515,88 грн (а.с.184,185).
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року виправлено описку в третьому абзаці резолютивної частини рішення суду від 11 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СНП-Україна» про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.
Викладено третій абзац резолютивної частини рішення від 11 серпня 2025 року в наступній редакції:
«Стягнути з ТОВ «СНП-Україна» на користь ОСОБА_1 недоплачену орендну плату за 2016-2023 роки в сумі 63515,88 грн, а також судові витрати в сумі 2422,40 грн» (а.с.186).
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів повної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за зазначений період, що є систематичним порушенням умов договору, а неналежне виконання умов договору є підставою для розірвання такого договору в силу ст. 25,32 ЗУ “Про оренду землі”. Разом з цим, суд вважав недоведеним відповідачем зміну розміру та строків оплати орендної плати за додатковою угодою від 15 червня 2016 року, оскільки зазначена угода не зареєстрована у встановленому законом порядку, а останнім документом, поданим для державної реєстрації, є додаткова угода від 15 червня 2015 року до договору оренди від 20 січня 2012 року. Крім того, надана відповідачем у копії додаткова угода від 15 червня 2016 року не впливає на порядок нарахування сум індексації по цьому договору. 
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «СНП-Україна» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідно до пп.2.2.1 договору оренди, за користування вказаною у договорі земельною ділянкою орендар нараховує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі у розмірі 3,5% від грошової оцінки землі, проте, у будь-якому випадку не менше ніж 8000 грн за повний календарний рік. У пп.2.2.2 вказаного договору передбачено, що вказана у цьому договорі орендна плата також коригуватиметься орендарем шляхом видання наказу орендарем без внесення доповнень до договору у наступних випадках: у разі зміни законодавством мінімальної орендної плати; у разі індексації законодавством грошової оцінки землі. Відповідно до п.2.4 договору, строк видачі орендної плати — до 30 грудня кожного календарного року. Відповідач вважає такі умови договору істотними, що погоджені та підписані з позивачем, як власником землі, а, відтак, за положеннями ст.6,204,627,629 ЦК України такий договір укладений правомірно та розірванню не підлягає. На думку скаржника, позивачем не надано в обґрунтування його позовних вимог належних та допустимих доказів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та скасуванні рішення суду першої інстанції повністю (а.с.187-191).
ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, скористався та подав відзив на апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1223584000:01:002:093, яка належить позивачу на підставі акту на право власності серія ЯД № 949093, виданий 18 лютого 2009 року Павлоградською районною державною адміністрацією. 
15 червня 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди від 20 січня 2012 року, якою викладено розділи 1-6 договору в новій редакції.
Отже, між сторонами було узгоджено наступний порядок оплати орендної плати:
«2.2. Орендна плата:
2.2.1 За користування вказаною в договорі земельною ділянкою Орендар нараховує Орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі у розмірі не менше 3,5 (трьої з половиною) відсотків від грошової оцінки землі, проте у будь-якому випадку не менше ніж 7030 грн. за повний календарний рік. Орендар відшкодовує витрати на поховання згідно наказу по товариству в розмірі 600 грн.
2.2.2. Вказана у цьому договорі орендна плата такж коригуватиметься Орендарем шляхом видання наказу Орендарем без внесення доповнень до договору у наступних випадках:
- у разі зміни законодавством мінімальної орендної плати;
- у разі індексації законодавством грошової оцінки землі.»
Згідно додаткової угоди від 15 червня 2015 року вартість земельної ділянки складає 144227,44 грн (п. 1.1 Договору оренди). Відповідно до п. 2.4 Договору оренди Строк видачі орендної плати до 30 грудня кожного календарного року.
Згідно умов пункту 5.3 Договору оренди в редакції Додаткової угоди від 15 червня 2015 року «5.3. Орендар несе відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати у вигляді пені у розмірі 0,01 відсотка від суми недоїмки за кожний день прострочення». 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав недоведеним відповідачем жодними доказами сплату орендної плати за період з 2016 по 2023 рік в повному обсязі та з урахуванням індексації, а систематична сплата орендної плати не в повному обсязі, визначеному договором, тобто, як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору. Разом з цим, з урахуванням умов договору оренди та ненаданням доказів своєчасної сплати орендної плати з урахуванням індексації за період з 2016 по 2023 року, суд першої інстанції вважав, що зазначені суми заборгованості підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням пені в розмірі 0,01 відсотка, згідно п. 5.3 Договору оренди, а саме в розмірі 63515,88 грн, адже відповідачем допущено істотні порушення умов договору, чим порушено права позивача.  
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно ст. 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» та ст. 93 ЗК України договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Форма, спосіб і строки розрахунку по орендній платі є однією із істотних умов договору оренди землі, на які погодилися сторони за обоюдною, добровільною згодою та яка не суперечить інтересам держави, суспільства та інших фізичних осіб.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом ст.ст. 21, 22 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.
Ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
Відповідно до вимог ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Ч.1 ст. 526 ЦК України передбачає, що, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.
Такі правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 527/570/17-ц та від 14 листопада 2018 року у справі № 484/301/18.
У відповідності до ч.1-3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Отже, аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду по справі № 484/4238/20 від 29 червня 2022 року. 
Колегія суддів у цій справі наголошує на тому, що доводи скаржника про те, що позивачем не доведено порушення його майнових прав істотним порушенням з боку відповідача умов договору оренди, колегія суддів відкидає, адже будь-яких доказів повної оплати вартості орендної плати, що передбачалась умовами договору оренди, скаржником не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги. Скаржник не спростував встановлений судом першої інстанції факт допущення відповідачем систематичного порушення умов договору оренди, зазначивши лише про незгоду із наявною заборгованістю, як і не спростував правових підстав для розірвання договору оренди на підставі ст. 141 ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність заборгованості доведена належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування виплати орендної плати за вказаний позивачем період у повному обсязі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до цитування норм права, переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. 
Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СНП - Україна” — залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025  року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “26” травня 2026 року.
Повний текст постанови складено “03” червня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров