ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/14841/24 пров. № А/857/22486/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.04.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання протиправною відмови в зарахуванні до страхового та пільгового стажу періодів роботи, зобов`язання провести перерахунок і виплату пенсії з урахуванням спірного страхового стажу (суддя суду І інстанції: Шепелюк В.Л., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 24.04.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

20.12.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального страхового та пільгового стажу для призначення пенсії періоду роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у Відокремленому підрозділі /ВП/ «Шахта № 9 «Нововолинська» Державного підприємства /ДП/ «Волиньвугілля»; 
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» до загального страхового та пільгового стажу за Списком № 1 для призначення пенсії відповідно до вимог Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням вимог Закону України № 345-VI від 02.09.2008р. «Про підвищення престижності шахтарської праці», та здійснити перерахунок пенсії, з 20.11.2024р. ;
вирішити питання стягнення судових витрат (а.с.1-3, 16).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмову провадженні) (а.с.19 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.04.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового та пільгового стажу періоду роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р.; зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. здійснити ОСОБА_1 з 01.12.2024р. перерахунок та виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум), зарахувавши до страхового та пільгового стажу період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Волинській обл. судові витрати у сумі 605 грн. 60 коп. (а.с.23-26).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.36-38).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не врахував вимоги діючого законодавства та дійшов хибного висновку щодо необхідності зарахування позивачу до страхового та пільгового стажу спірних періодів роботи, що суперечить вимогам закону і порушує порядок зарахування такого стажу.
Зокрема, відповідач стверджує, що за період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» за даними персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату внесків, тобто страхові внески не сплачені, тому зазначений період не може бути зарахований до страхового стажу позивача.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалах про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Волинській обл. як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /надалі – Закон № 1058-ІV/, з 02.10.2021р. 
ГУ ПФ України у Волинській обл. листом № 16102-15526/Ш-02/8-0300/24 від 05.12.2024р. на звернення позивача від 20.11.2024р. повідомило останнього, що розмір пенсії за віком обчислено з урахуванням вимог Закону України № 345-VI від 02.09.2008р. «Про підвищення престижності шахтарської праці»; при обчисленні розміру пенсії визначено тривалість страхового стажу, що складає 54 роки 11 місяців 9 днів, з них: 23 роки 13 днів – пільгова робота з повним робочим днем під землею (коефіцієнт страхового стажу – 0,54917). Для визначення розміру пенсії враховано середньомісячний заробіток – 13961,26 грн., який взято за періоди роботи з 01.07.2000р. по 31.10.2010р., з 01.01.2011р. по 31.01.2018р. та з 01.05.2021р. по 29.02.2024р. з урахуванням середньої заробітної плати по Україні за 2018-2020 роки – 9118,81 грн. (індивідуальний коефіцієнт заробітку – 1,53104). При обчисленні коефіцієнта страхового стажу та середньомісячного заробітку визначення розміру пенсійної виплати, а також до пільгового стажу не враховано період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків до ПФ України. Зарахування згаданого періоду роботи можливе за умови повної сплати страхових внесків роботодавцем та їх відображення у системі персоніфікованого обліку (а.с.6 і на звороті).

Незгода позивача із відмовою у перерахунку пенсії за віком та незарахування до страхового та пільгового стажу спірного періоду роботи (з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля») слугувала підставою для звернення до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою від 20.11.2024р. страхувальником нараховувалися і сплачені за позивача страхові внески за період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р., тому у відповідача відсутні підстави не зараховувати до страхового та пільгового стажу позивача вказаний період роботи у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля».
Водночас, враховуючи вимоги ст.45 Закону № 1058-IV та ту обставину, що позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії 20.11.2024р., тому такий перерахунок з урахуванням стажу з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. необхідно здійснити з 01.12.2024р.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон № 1058-IV.
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно із ч.3 ст.4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст.5 вказаного Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат. 
Згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія по інвалідності
Відповідно до ч.1 ст.30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону
У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; 
страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Як встановлено судом, пенсійний орган не зарахував до страхового та пільгового стажу позивача період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» у зв`язку з відсутністю відомостей про сплату за вказаний період страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач з 18.11.1996р. працює електрослюсарем підземним ІІІ розряду у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» (наказ № 407-к від 19.11.1996р.); з 01.05.2021р. ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» реорганізована у ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» (а.с.8).
З індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) вбачається, що період роботи позивача з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» (ідентифікаційний код 00176236) не зараховано до страхового стажу позивача (а.13-15).
Водночас встановлено, що у вказаних відомостях (довідка форми ОК-5) відображена інформація про нарахування Шевчуку А.О. ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» заробітної плати за вказаний період. 
Нарахування позивачу заробітної плати за період роботи лютий 2018 року-березень 2021 року підтверджується також довідкою ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» про доходи від 05.01.2022р. Зі змісту цієї довідки слідує, що з нарахованої позивачу заробітної плати страхувальником (роботодавцем) нараховано та сплачено страхові внески (єдиний соціальний внесок) у розмірі, не менше мінімального страхового внеску (а.с.9-10).
У матеріалах справи також наявна копія довідки ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» № 251 від 19.08.2024р. про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка підтверджує пільговий характер роботи ОСОБА_1 за Списком № 1 на посаді електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею, зокрема, за період з 18.11.1996р. по 19.08.2024р., копії витягів з наказів про проведення атестації робочого місця № 131 від 28.05.2015р., № 128 від 27.05.2020р. (а.с.11-12). 
Відомості про атестацію наявні і в трудовій книжці НОМЕР_1 та є в матеріалах пенсійної справи, оскільки позивач не припиняв роботу після призначення пенсії.
Отже, позивач додатково набув страхового стажу після призначення йому пенсії, продовжуючи працювати.

Згідно з приписами ч.3 ст.24 Закону № 1058-IV періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою від 20.11.2024р. до пенсійного органу страхувальником нараховувалися і сплачені за позивача страхові внески за період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. Відтак, у відповідача відсутні підстави не зараховувати до страхового та пільгового стажу позивача вказаний період роботи у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля».

При цьому апеляційний суд враховує, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з такої підстави як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. 

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Згідно із ч.1 ст.15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Відповідно до ч.2 ста.20 Закону № 1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового та пільгового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Відтак, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування цього періоду до страхового (загального) стажу та пільгового (спеціального) стажу, а також на врахування заробітної плати за вказаний період.

Таким чином, період роботи позивача з 01.02.2018р. по 31.03.2021р. у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» підлягає зарахуванню до його страхового (загального) стажу та пільгового стажу, із врахуванням заробітної плати за вказаний період.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.
При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції для ефективного захисту прав і свобод позивача, відновлення його порушеного права дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 з 01.12.2024р. перерахунок та виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум), зарахувавши до страхового та пільгового стажу період роботи з 01.02.2018р. по 31.03.2021р.

Апелянт в поданій апеляційній скарзі не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, твердження пенсійного органу зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів, що в цілому не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.04.2025р. в адміністративній справі № 140/14841/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 15.06.2026р.