н\п 2/490/627/2026 Справа № 490/6634/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Могила Д.І., без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки ,-
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів Миколаївська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Кам`яномостівська сільська рада Первомайського району Миколаївської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення Миколаївської міської ради №11/21 від 21 жовтня 2021 року «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 »; скасувати рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Вирич Тетяни Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 62366612 від 17.12.2021р. 5. Скасувати державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:16:014:0012 площею 0,1 гектара (номера відомостей про речове право 45731751 та 45731807 відповідно).
В обгрунтування позову посилається на те, що в 2025 році він як власник житлового будинку вирішив здійснити продаж житлового будинку, але під час підготовки документів, необхідних для оформлення договору купівлі-продажу, дізнався, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:16:014:0012 площею 0,1 гектара, на якій розташовано належний позивачу житловий будинок, вже не є комунальною власністю та належить в цілому відповдічам на підставі оскаржуваного рішення ММР. Разом з тим, з 16 квітня 2021 року (з моменту укладення Договору купівлі-продажу житлового будинку між позивачем та ТОВ «Імперія Юг Ойл») до позивача, як до нового власника житлового будинку, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовано житловий будинок
Рішення Миколаївської міської ради №11/21 від 21 жовтня 2021 року, яким земельна ділянка була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , прийнято ММР з порушенням вимог статей 81, 89, 116, 118, 120 Земельного кодексу України. 
Так, чинним законодавством встановлено, що право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки, розмір якої не перевищує 0,10 гектара) мають виключно власники житлових будинків, господарських будівель та споруд, які розташовані на таких земельних ділянках. Таким чином, враховуючи, що Відповідачка ОСОБА_2 на момент прийняття ММР оскаржуваного рішення не була власником житлового будинку, розташованого на земельній ділянці (власником вказаного житлового будинку був позивач), отже міська рада не мала встановлених законом підстав для прийняття оскаржуваного рішення і не могла передати земельну ділянку у спільну сумісну власність відповідачам. 
Ухвалою суду від 15.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі .
12.09.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Миколаївської міської ради, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В зв`язку з чим, ураховуючи правомірність прийнятого радою рішення щодо земельної ділянки, вичерпанням вказаного рішення своєї дії, вважаємо, що задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки не призведе до поновлення прав позивача, а тому в цьому випадку такі позовні вимоги не є ефективним способом захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18).
Відповідно до пункту 8 статті 186 Земельного кодексу України, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Отже, відповідно до статті 186 Земельного кодексу України, зокрема, органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність, надано повноваження на погодження та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Звертають увагу суду, що розглянувши звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , дозвільну справу від 23.06.2020 №23038-000339682-007 01, проведено всебічну перевірку документації із землеустрою на відповідність вимогам законів, підзаконних нормативно-правових актів, містобудівної документації, а також наявних правовстановлюючих документів у межах дозвільної справи.
За результатами перевірки встановлено, що технічна документація із землеустрою, яка була затверджена оскаржуваним рішення Миколаївської міської ради, відповідає вимогам чинного законодавства України. Таким чином, Миколаївська міська рада мала тільки один варіант правомірної поведінки – затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1000 кв.м (кадастровий номер 4810137200:16:014:0012) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та прийняти рішення про надання громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м, з цільовим призначенням відповідно до КВЦПЗ: В.02.02.01 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (забудована земельна ділянка), оскільки підстави для відмови у затвердженні документації із землеустрою відсутні, документація не містила порушень законодавства та відповідала всім передбаченим вимогам. 
Зауважують, що твердження позивача, про те що оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не була власником житлового будинку, який розміщений на земельній ділянці площею 1000 кв.м (кадастровий номер 4810137200:16:014:0012) та відповідно, на його думку, ММР оскаржуваним рішенням не міг передати земельну ділянку у спільну сумісну власністьвідповідаачм спростовується тим, що матеріали технічної документації із землеустрою на час прийняття рішення містили відомості, які підтверджували наявність речових прав власності відповідачам на житловий будинок по АДРЕСА_1 , з урахуванням того, що Земельним кодексом України на миколаївську міську раду не покладено зобов`язань здійснювати перевірку відомостей щодо наявності/відсутності змін речових прав громадян при вирішенні питань щодо затвердження документацій із землеустрою та передачі громадянам земельних ділянок комунальної власності у власність.
Таким чином, під час прийняття рішення від 21 жовтня 2021 року № 11/21 «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 » Миколаївською міською радою не було порушено як норми законодавства, що регулюють земельні відносини, в тому числі, вимоги статті 79-1 Земельного кодексу України, статті 55 Закону України «Про землеустрій», метою яких і є уникнення конфлікту між заінтересованими особами, так і положень Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян. Прийняте Миколаївською міською радою рішення від 21 жовтня 2021 року № 11/21 «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 » стало підставою для внесення до Державного реєстру речових прав відомостей про право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:16:014:0012. 
Таким чином вищезазначене рішення Миколаївської міської ради булу реалізовано шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав, що відповідно свідчить про те, що відповідні рішення, як акти індивідуальної дії, вичерпали свою дію фактом їх реалізації та їх подальше скасування у судовому порядку не є належним способом захисту порушених прав Позивача.
Ухвалою суду від 21.10.2025 року витребувано у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду 24.11.2025 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Агапітової Катерини Володимирівни належним чином засвідчену копію спадкової справи №30/2024, яка заведена після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 20.01.2025 року  провадження в цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки  - закрито.
16.01.2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Бессчастної А.В. надійшла заява, в якій просить залучити до участі у справі №490/6634/25 співвідповідача – ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . В обгрунтування посилається на те, що Відповідно до матеріалів спадкової справи №30/2024, яка заведена приватнимнотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Агапітовою К.В. до майна померлого ОСОБА_4 , єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, є ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи вищевикладене, відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України до ОСОБА_3 , як єдиної спадкоємиці ОСОБА_5 , перейшли права та обов`язки (спадщина) від ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 20.01.2026 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 28.04.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвоката Бесчасна А.В. надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за їх відсутності, повністю підтримує позовні вимоги.
Представник відповідача ММР в підготовче судове засідання не з`явився, надала суду заяву, в якій просила слухати справу за відсутності їх представника з урахуванням позиції, викладеній у відзиві. 
Представник відповідача Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином.
Від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява, в кій вона просить розглядати справу за її відсутності, задвольнити позов, визнає всі викладені в позові обставини та зазначає про визнання позовних вимог. Вказує, що документи на приватизацію спірної земельної ділянки надавалися нею до Миколаївської міської ради задовго до того , як вона продала будинок на користь позивача, в поадльшому вона дійсно не полвідомляла орган місцевого самоврядування про зміну власника житлогво будинку, розташованого на цій земельній двілянці. Проте від неї і не залежало те, що ММР вирішувала це питання понад встановлені законом строки .
Від представника відповідачки ОСОБА_3 , адвоката Школьнікової І.Б, надійшла заява, в якій просила розглядати справу за їх відсутності, також зазначила, зщо відповдіачка повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про повне задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія Юг Ойл» договір купівлі-продажу житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 1001. Відповідно до вказаного Договору позивач придбав житловий будинок з усіма господарським і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і складається з: літ. А - житловий будинок; літ. В - літня кухня; літ. Р – вольєр; літ. С навіс; №12 - плавальний басейн; №№5, 6, 13 – огорожа; №ІІ – споруди. Вказаний житловий будинок розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером 4810137200:16:014:0012 площею 0,1 гектара , яка на день укладення Договору знаходилась у комунальній власності, що підтверджується пунктом 1.3. Договору. Земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, була сформована 31.05.2016р., що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4809706532020 від 09.06.2020р. 
Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 грудня 2021 року (тобто після набуття позивачем права власності на вищезазначений житловий будинок 16.04.2021 року), за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку .
Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку виникло на підставі Рішення Миколаївської міської ради №11/21 від 21 жовтня 2021 року . 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві приватної спільної часткової власності станом на 19 липня 2018 зареєстровано 69/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового будинку становить 412,9 кв. м, житлова площа - 142,9 кв. м. Опис: А-1-Житловий будинок., В-Літня кухня,, 3-Вбиральня., И-Душ., К-Сарай., М-Котельна., О-Навіс., Р-Вольєр., С-Навіс.,№12-Плавальний басейн., №4,5,6,7,10,13-Огорожа., №І,ІІ-Замощення.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Розмір частки у праві власності становить 1/1. Загальна площа зазначеного житлового будинку становить 351,9 кв. м, житлова площа -105,9 кв. м. Опис: А-1-Житловий будинок., В-Літня кухня, Р-Вольєр., С-Навіс..№12-Плавальний басейн., №5,6,13-Огорожа., №11-Споруди. Державну реєстрацію права власності проведено 07 липня 2020 року.
Отже, ОСОБА_2 є колишнім власником 69/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , якій в подальшому рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №495 від 24.06.2020 р. було надано нову адресу: АДРЕСА_3 , і яка після цього була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як окремий об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2118796448101), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211931177 від 10.06.2020р. та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №251611433 від 07.04.2021 року. 
В подальшому житловий будинок було внесено до статутного капіталу ТОВ «Імперія Юг Ойл», яке і продало його позивачу. 
ОСОБА_4 , правонаступником якого є відповідачка ОСОБА_3 , був власником 31/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка після надання 69/100 часткам житлового будинку нової адреси – АДРЕСА_3 – залишилась за адресою– АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 21 жовтня 2021 року № 11/21 «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 », розглянувши звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , дозвільну справу від 23.06.2020 №23038-000339682-007-01, наявну земельно-кадастрову інформацію, рекомендації постійної комісії міської ради з питань екології, природокористування, просторового розвитку, містобудування, архітектури і будівництва, регулювання земельних відносин, керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України, Законами України "Про землеустрій", "Про місцеве самоврядування в Україні", міська рада вирішила: 1.Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1000 кв.м (кадастровий номер 4810137200:16:014:0012) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, має обмеження у використані на частину земельної ділянки площею 65 кв.м типу 01.05-охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи. 1.1. Надати громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м, з цільовим призначенням відповідно до КВЦПЗ: В.02.02.01 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (забудована земельна ділянка), відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 17.08.2020 № 1102/12.01-47.
Згідно листа головного управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради від 05.04.2019 № 15-641(додається з матеріалами дозвільної справи) погоджено планувальну можливість надання у спільну сумісну власність земельної ділянки орієнтовною площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 з відновленням території домоволодіння по лінії забудови вулиці та благоустроєм прилеглої території загального користування у відповідності до містобудівної документації та при згоді суміжних землекористувачів. Згідно з висновком департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 17.08.2020 № 1102/12.01-47 (додається з матеріалами дозвільної справи), департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради розглянуто технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 ОСОБА_4 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , розроблену ФОП сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_6 на підставі ст.55 Закону України «Про землеустрій».
Згідно з Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18 та Планом зонування території міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 11.08.2016 № 6/3 від 17.05.2018 № 36/13, дана земельна ділянка відноситься до території садибної індивідуальної житлової забудови. По «Переліку рядку ведення обмежень щодо використання земельних ділянок» (додаток Державного земельного кадастру», затвердженого постановою № 6 до Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012) на земельну ділянку діють обмеження: 01.05 охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи» (повітряна ЛЕМ- 0.4 квт) площа 10015 га, 01.05 «охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи» (повітряна 1-10.0 квт) площа - 0.0050 га.
На підставі ст. 5, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», враховуючи відповідність містобудівній документації, департамент погоджує технічну документацію із землеустрою та вважає за можливе надати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною 1000 кв.м., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Відповідно до розділу 2 витягу з протоколу № 28 від 04.10.2021; 08.10.2021; 21.10.2021 засідання постійної комісії міської ради з питань екології, природокористування, просторового розвитку, містобудування, архітектури і будівництва, регулювання земельних відносин (додається з матеріалами дозвільної справи), було погоджено та рекомендовано міському голові винести проєкт рішення на розгляд Миколаївської міської ради VIII скликання.
Таким чином, станом на день прийняття оскаржуваного рішення власниками об`єктів нерухомого майна, які розташовані на спірній земельній ділянці, були ОСОБА_1 , якому належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 , якому належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 . 
В той же час власниками земельної ділянки, які набули права спільної сумісної власності на неї на підставі оскаржуваного рішення ММР, є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Відповідно до матеріалів спадкової справи №30/2024, яка заведена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Агапітовою К.В. до майна померлого ОСОБА_4 , єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, є ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . До матеріалів справи долучено заповіт від 14.05.2019 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого все майно, належне йому за законом на день смерті, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, у тому числі належну йому частку у праві власності на житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований у АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_3 .
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. ЄСПЛ вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. У свою чергу ЄСПЛ зазначає, що вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно із частиною п`ятою статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до положень статей 141, 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача.
Власник (володілець) майна, права якого порушені внаслідок видання акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Відповідно до пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Підставами для визнання незаконним акта органу місцевого самоврядування є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 14.05.2020 у справі №927/580/19, від 14.01.2020 у справі №910/15058/18, від 15.01.2020 у справі №925/361/19, від 05.12.2019 у справі №914/73/18.
Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі №128/2949/17).
За загальним правилом, закріпленим у частині четвертійстатті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положеньстатті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою, при переході права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти (пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступлення від наведених висновків та погодилася із застосуванням судами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Згідно ч.1 ст. 316, ст. 317, ч.ч.1,2,3 ст.319, ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.13 ст. 79-1 ЗК України та ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Частиною 3ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1ст. 181 ЦК України).
З викладеного слідує, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.
Згідно вимог цивільного та земельного законодавства, в разі набуття кількома особами права власності на один об`єкт нерухомості, землеустрій щодо земельної ділянки,на якій розташований такий об`єкт нерухомості, здійснюється виключно за згодою усіх співвласників нерухомості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі №906/392/18 зазначила, що громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Володілець майна, права якого порушені внаслідок видання акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , яка є співвласником земельної ділянки з кадастровим номером №4810137200:16:014:0012 площею 0,1 га, визнала позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
При цьому ОСОБА_2 зазначила, що із заявою про передачу земельної ділянки у власність вона та ОСОБА_4 зверталися до Миколаївської міської ради у березні 2019 року, коли були співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 . Разом з тим, на момент прийняття оскаржуваного рішення будь-яке належне їй нерухоме майно на вказаній земельній ділянці було відсутнє, земельною ділянкою вона не користувалася та фактично не мала відношення до неї. 
Також від представника іншого співвласника спірної земельної ділянки ОСОБА_3 до суду надійшла заява, в якій визнали вимоги позову та зазначили про відсутність заперечень щодо ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
За приписами статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовує, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Згідно пункту 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 9 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень міських рад в галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та надання земельних ділянок в користування.
За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 Цивільного кодексу України).
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.
Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається на підставі частини другої статті 123 Земельного кодексу України з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується згідно з вимогами частини четвертої статті 123 Земельного кодексу України в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. За змістом цієї статті проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа, яка придбала нерухоме майно, має право на набуття прав саме на ту земельну ділянку (її частину), право на яку мав попередній власник нерухомості і яке перейшло до цього нового власника нерухомості в силу статей 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України і саме з метою, пов`язаною із розташуванням відповідної нерухомості.
З урахуванням викладеного суд звертає увагу, що на час відчуження об`єкта нерухомості за відповідним правочином до набувача права власності на такий об`єкт (частина житлового будинку) , розташований на спірній земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, мало б перейти або право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або (за відсутності такого права) право на оформлення земельних прав у відповідному обсязі.
Згідно п.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Відповідно до п.3 ст.121 ЗК України розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).
Крім того, в постанові від 3 квітня 2019 року по справі № 921/158/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що «…ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна - кладовою, що належить ОСОБА_3. … 
Отже, придбавши 16 квітня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_3 , який був розташований на земельній ділянці, площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1 , набув право власності на відповідну частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування належного йому житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а отже право на передання цієї ділянки в порядку ст. 121 ЗК України.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України)) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття
Проте, оскаржуваним рішенням Миколаївської міської ради №11/21 від 21 жовтня 2021 року «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 " - таке безумовне право позивача було порушене, а отже таке рішення ухвалено всупереч діючому на той час законодаству.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, – до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (п. 57). У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору.
Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (п. 58).
Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (п. 60 Постанови ВП ВС від 12.07.2023 у справі 757/31372/18 )
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).
Проте, як вбачається з матеріалів справи, саме оспорюване рішення міської ради є правовстановлювальним документом для набуття відповідачами права власності на спірну земельну ділянку, а сама державна реєстрація їх права власності є лише посвідченням їх права власності в органах державної реєстрації - то оспорюване рішення органу місцевого самоврядування підлягає скасуванню.
Враховуючи, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Вирич Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 62366612 від 17.12.2021р. та державної реєстрації права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку (номера відомостей про речове право 45731751 та 45731807 відповідно) є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ММР №11/21 від 21 жовтня 2021 року, оскільки така реєстрація відбулася саме на виконанян пункту оскаржуваного рішення та наявність такої реєстрації прямо перешкоджає позивачеві у реалізації його прав землекористувача - то вони також підлягають задоволенню. 
Враховуючи викладене, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий сбір сплачений позивачем при подачі позову до суду
Керуючись ст. ст. 12, 76, 81-89, 141, 259, 264, 265, 273, 265, 273, 352 ЦПК України, суд,-

Ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки - задовольнити.
Скасувати Рішення Миколаївської міської ради №11/21 від 21 жовтня 2021 року «Про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасувати рішення державного реєстратора Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Вирич Тетяни Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 62366612 від 17.12.2021р.
Скасувати державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:16:014:0012 площею 0,1 гектара (номера відомостей про речове право 45731751 та 45731807 відповідно).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя          О.А. Гуденко