Головуючий І інстанції: А.І. Сидорук

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 р. 	Справа № 480/9530/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 24.12.25 та 08.01.2026 відповідно, по справі № 480/9530/23
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2   
про визнання протиправними та скасування наказу, стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якій просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2 наказу № 86 від 31.07.2023 ''Про підсумки службового розслідування'' про притягнення до матеріальної відповідальності та утримання з грошового забезпечення та додаткової винагороди з позивача у сумі 42418 грн 49 коп., а також невиплати премії за липень 2023 року; стягнути з відповідача на користь позивача незаконно утримане грошове забезпечення на вказану суму та премію в розмірі 13911 грн.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що спірні пункти наказу відповідача є протиправними, оскільки договір про матеріальну відповідальність з позивачем не укладався, наказ про закріплення за матеріально відповідальною особою - позивачем, не видавався. Бронежилети у кількості дванадцяти штук були передані на склад військової частини, з чого слідує, що будь-яка шкода державі діями позивача не завдана. За результатами службового розслідування не встановлено, що втрата майна сталася з вини позивача та не зазначено, в результаті яких саме дій позивача завдано шкоду.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, стягнення коштів - задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано п.2 резолютивної частини наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2023 “Про підсумки службового розслідування” в частині утримання з грошового забезпечення і додаткової винагороди ОСОБА_1 завданої шкоди у сумі 42 418,49 грн, а також щодо невиплати премії.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, стягнення коштів - відмовлено.
02.01.2026 до суду надійшла заява позивача, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнуань Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 10000 грн судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 стягнуто на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн витрат на правничу допомогу.
В задоволенні вимог про стягнення іншої частини витрат на правничу допомогу у сумі 2500 грн - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційні скарги, в якій просить скасувати вказані рішення, додаткове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що для притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.
На переконання відповідача, навіть у разі допущення відповідачем порушень, вони не можуть бути підставою для скасування спірного наказу, не відібрання від відповідача пояснень по суті допущених порушень не впливають на висновки такого розслідування.
Крім того, представник відповідача вважає, що стягнення на користь позивача витарт на правничу допомогу у розмірі 7500 грн. є надмірним та неспівмірним зі складністю справи. 
Позивач, не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та в частині відмовлених вимог заяви про стягнення правничої допомоги, подав власні апеляційні скарги, в яких просить скасувати вказані рішення, додаткове рішення та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що ефективний захист означає, що потрібний результат досягається без необхідності повторних судових чи інших процедур. Сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене подальшими діями або бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, оскільки їх врахування цілковито залежить від відповідача.
Крім того, на переконання позивача, з огляду на протиправність та скасування оспорюваного наказу військової часини, з`являється об`єктивний обов`язок здійснити виплату незаконно утриманого грошового забезпечення, нарахувати та виплатити премію за липень 2023 року, оскільки у цьому випадку дискреція при прийнятті такого рішення відсутня.
На переконання позивача, рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача незаконно утриманого грошового забезпечення та не зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату премії за липень 2023 року підлягає скасуванню з постановленням рішення суду в цій часині про задоволення позовних вимог.
Також, на переконання позивача стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. є співмірним зі складністю справи.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, натомість апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 26.02.2022 № 25 позивача призначено на посаду водія другого розвідувального відділення розвідувального взводу в/ч НОМЕР_2 в/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до накладної № 4 на видання військового майна у в/ч НОМЕР_2 позивач отримав 21.04.2022 дванадцять бронежилетів 4 класу в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) та 12 шоломів захисних балістичних (Канада) на суму 12 грн. Саме вказана накладна підписана позивачем.
Факт повернення позивачем до Військової частини НОМЕР_2 11 бронежилетів 4 класу в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) визнається сторонами.
Начальник речової служби в/ч НОМЕР_2 рапортом від 11.07.2023 клопотав перед т.в.о. начальника в/ч НОМЕР_2 провести службове розслідування за фактом не повернення позивачем 1 бронежилету Іспанія.
За результатами розгляду рапорту наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 11.07.2023 № 218 призначено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли втраті військового майна позивачем.
За результатами проведеного службового розслідування складено акт.
В акті зазначено, що в ході проведення службового розслідування встановлено, що позивач відповідно до накладної від 25.04.2022 № 4 отримав речове майно, а саме: бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількості 12 шт. Станом на 09.05.2023 згідно накладної від 09.05.2023 № 247 позивач повернув до складу тільки 11 таких бронежилетів. На даний час бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) на речовий склад в/ч НОМЕР_2 не повернутий, відповідно до довідки з фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 вартість одного такого бронежилета становить 42418,49 грн. Підтверджуючих документів про втрату або знищення бронежилета не надано. 
Таким чином, шкода завдана державі, від не повернутого державного майна, а саме бронежилета становить 42418,49 грн. Службовим розслідуванням встановлено, що випадок втрати або знищення військового майна, яке обліковане у в/ч НОМЕР_2 по речовій службі логістики, стався внаслідок умисних або не умисних дій/бездіяльності позивача. Виходячи з матеріалів службового розслідування, вини у формі прямого умислу не вбачається. 
Таким чином, матеріальна шкода від не повернення військового майна, підлягає віднесенню на рахунок позивача та утримання з нього в повному обсязі. Зазначено посилання на підп.1 ч.1 ст.6 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” від 03.10.2019 № 160-IX. Також зазначено про порушення позивачем норм абзацу 6 ст.11 та ст.26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Запропоновано відповідно до ст.6 Закону № 160-IX завдану шкоду у сумі 42418,49 грн утримати з грошового забезпечення і додаткової винагороди позивача.
31.07.2023 командиром в/ч НОМЕР_2 видано наказ від 31.07.2023 № 86 в якому зазначено, що на даний час бронежилет 4 класу в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) на речовий склад в/ч НОМЕР_3 позивачем не повернутий. Підтверджуючих документів про втрату або знищення такого бронежилета не надано. Службовим розслідуванням встановлено, що випадок втрати або знищення військового майна, яке обліковане у в/ч НОМЕР_2 по речовій службі логістики, стався внаслідок умисних або неумисних дій/бездіяльності позивача. У пункті 2 резолютивної частини цього наказу зазначено утримати з грошового забезпечення і додаткової винагороди позивача завдану державі шкоду у сумі 42418,49 грн. Премія за цей місяць не виплачується.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі не довели правомірності прийняття спірного наказу, а саме в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, а тому п.2 резолютивної частини наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2023, в частині утримання з грошового забезпечення і додаткової винагороди ОСОБА_1 завданої шкоду у повному обсязі у сумі 42 418,49 грн, а також щодо невиплати премії, не відповідає критеріям правомірності рішення, які встановлені нормою ч.2 ст.2 КАС України. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення премії позивачу у конкретному розмірі є виключною дискрецією його начальника та що стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7500грн. є співмірним до складності справи. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Згідно зі ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232).
Згідно з ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 3-4 ст.2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України від 24.03.1999 №551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі по тексту - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
За приписами статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту - Статут).
Статтею 9 Статуту передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
Згідно зі статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-ІХ (далі - Закон №160-ІХ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №160-ІХ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).
Визначення термінів, які вживаються у Законі №160-ІХ, приведено в частині першій статті 1 вказаного Закону, зокрема:
- матеріальна відповідальність – вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
- пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
При цьому термін "військове майно", що застосовується в Законі №160-ІХ, вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (статті 1), а саме, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частиною першою, другою статті 3 Закону №160-IX передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Водночас, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Відтак, враховуючи наведене колегія суддів зауважує, що лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох вищезазначених умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини статті 7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями статті 8 Закону № 160-ІХ.
Так, посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку винної протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням чи невиконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.
Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі №333/7160/17 виклав правову позицію, відповідно до якої вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
За висновками Верховного Суду в частині щодо обставин встановлення та підтвердження вини військовослужбовця, завдання дійсної прямої шкоди державі у постановах від 19.12.2019 у справі №813/3018/16, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18 зазначено, що вирішуючи спір у подібних правовідносинах, суд надає правову оцінку доводам учасників справи на предмет наявності порушеного права чи інтересу, в залежності від обставин, установлених у кожному конкретному випадку.
Отже, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону №160-IX, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Тобто, обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.
З урахуванням приведених вище висновків Верховного Суду в межах даної адміністративної справи встановленню підлягає наявність/відсутність складу правопорушення, вчиненого позивачем та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою державі.
Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 №608 (далі по тексту - Порядок №608).
Відповідно до пункту 2 розділу І службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
При цьому, розділом V Порядку №608 визначено порядок оформлення результатів службового розслідування.
Зокрема, відповідно до пунктів 1-6 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Таким чином, за приведеними положеннями Порядку №608, службове розслідування спрямоване на всебічне, повне, своєчасне і об`єктивне встановлення обставин вчиненого правопорушення, зокрема: встановити обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; встановити характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця, а також причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.
Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»).
Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 року по справі № 333/7160/17 виклав правову позицію, відповідно до якої:
«…вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду».
За висновками Верховного Суду в частині щодо обставин встановлення та підтвердження вини військовослужбовця, завдання дійсної прямої шкоди державі у постановах від 19.12.2019 року по справі № 813/3018/16, від 25.03.2020 року по справі № 825/1000/18 та вирішуючи спір у подібних правовідносинах, суд надає правову оцінку доводам учасників справи на предмет наявності порушеного права чи інтересу, в залежності від обставин, установлених у кожному конкретному випадку.
Отже, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених ст. 9 цього Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Тобто, обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.
З урахуванням висновків Верховного Суду в межах даної адміністративної справи встановленню підлягає наявність/відсутність складу правопорушення, вчиненого Позивачем та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою державі.
Колегією суддів з матеріалів справи, зокрема з Акту службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 водій 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 призваний на військову службу 24.02.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 відцовідно до Указу Президента У країни від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України від 24,02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію».
Відповідно до рапорту начальника речової служби логістики військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_3 від 11.07.2023 року вх.№1/2768, стало відомо, що за водієм 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_4 , обліковувалось таке майно, а саме бронежилет IV класу захищу в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількості 12 шт.
Відповідно до його пояснення вказане майно, було ним отримане від начальника речової служби військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_5 , як старшому групи розвідки, та передано підлеглим. Станом на 11.07.2023 вказане вище майно було повернуте на склад військової частини НОМЕР_2 не в повному обсязі, а саме не вистачає одного бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія).
В ході проведення службового розслідування встановлено, що водій 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_6 відповідно до накладної № 4 від 25.04.2022 року отримав речове майно, а саме: бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількость 12 шт. Станом на 09.05.2023 згідно накладної №247 від 09.05.2023 року солдат ОСОБА_6 повернув до складу речове майно, а саме бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількості 11 шт.
На момент призначення службового розслідування за солдатом ОСОБА_7 обліковується один бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія), який не повернуто на склад.
Відповідно до розпорядження Тилу ІНФОРМАЦІЯ_3 логістики від 30.01.2023 року №370/6/4/504 був відданий наказ про здачу до 17.06.2023 року бронежилетів DUMA ENGINEERING GROUP S.L. у зв`язку з здійсненням досудового розслідування кримінального провадження №42022000000000687 від 09.06.2022 року, за фактом не підтвердження балістичної стійкості бронежилетів, що закуповувались Міністерством оборони України для потреб Збройних Сил України.
3 пояснень сержанта ОСОБА_8 стало відомо, що 25.04.2022 року він видав згідно накладної затвердженої капітаном ОСОБА_9 та старшим лейтинантом ОСОБА_10 речове майно, а саме: бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількості 12 шт, згідно накладної № 4 від 25.04.2022 року. За вказівкою старшого лейтинанта ОСОБА_10 згідно накладної №247, від 09.05.2023 року прийняв 11 бронежилетів IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія), на матеріальне відповідальне зберігання.
3 пояснень старшого лейтинанта ОСОБА_10 стало відомо що водій 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 на той час був, виконуючий обов`язки командира зведеної мобільної групи, і для забезпечення особового складу засобами індивідуального захисту отримав бронежилет IV класу захисту п комплекті з 4 пластинами (Іспанія) в кількості 12 шт.
Після розформування групи на склад було повернуто 11 бронежилетів IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія), на матеріальне зберігання начальнику речового складу сержанту ОСОБА_11 .
Солдат ОСОБА_1 запевняв, що найближчим часом поверне на склад, ще один бронежилет. Запевняв, що майно буде повернуто з відповідним оформленням документів.
Згідно розпорядження Тилу Командування Сил логістики від 30.01.2023 року №370/6/4/504 був відданий наказ про здачу до 17.06.2023 року бронежилет DUMA ENGINEERING GROUP S.L., y зв`язку з здійсненням досудового розслідування кримінального провадження №42022000000000687 від 09.06.2022 року, за фактом не підтвердження балістичної стійкості бронежилетів, що закуповувались Міністерством оборони України для потреб Збройних Сил України.
Згідно вадаткової накладної від 25.04.2022 року затвердженої власним підписом солдата ОСОБА_12 бракує одного бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія).
Також, з акту службового розслідування встановлено, що на даний час бронежилет IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) на речовий склад військової частини НОМЕР_2 не повернутий, відповідно до довідки з фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 вартість одного бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) становить 42418 тис. гривень 49 копійок. Підтверджуючих документів про втрату або знищення бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія) не надано.
Таким чином, шкода завдана державі, від неповернутого державного майна, а саме бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія), становить 42 418 гривень 49 копійок.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків встановлено Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160-ІХ.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 нього Закону, які виключають матеріальну відповідальність,
Службовим розслідуванням встановлено, що випадок втрати або знищення військового майна, яке обліковане у військовій частині НОМЕР_2 по речовій службі логістики, стався внаслідок умисних або не умисних дій/бсздіяльності солдата ОСОБА_12 .
Відповідач в акті службового розслідування дійшов висновку, що матеріальна шкода від не повернення військового майна, підлягає віднесенню на рахунок солдата ОСОБА_1 , та утримання з нього в повному обсязі, зокрема:
матеріальна шкода завдана державі, від неповернутого державного майна за номенклатурою речової служби логістики, а саме бронежилета IV класу захисту в комплекті з 4 пластинами (Іспанія), становить 42 418 гривень 49 копійок.
Отже, між неправомірними діями/бездіяльністю солдата ОСОБА_1 та завданою державі шкодою встановлено причинний зв`язок, а саме факт не повернення державного майна, що є порушенням вимог Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Запропоновано помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 відповідно до статті 6 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” від 03 жовтня 2019 року 160-ІХ, завдану шкоду на суму 42418 гривень 49 копійок утримати з грошового забезпечення та додаткової винагороди, з водія 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 .
Таким чином, матеріалами справи встановлено наявність усіх необхідних умов для притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
Зокрема, судом встановлено факт наявності шкоди, яка полягає у неповерненні державного майна, а саме бронежилета IV класу захисту в комплекті з чотирма пластинами (Іспанія), вартістю 42 418 грн 49 коп.
Протиправна поведінка позивача виразилася у незабезпеченні належного контролю за наявністю та збереженням ввіреного державного майна.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою позивача та завданою шкодою полягає у тому, що невиконання ним вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зокрема обов`язку знати й утримувати у готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, а також берегти державне майно, у поєднанні з положеннями статті 26 зазначеного Статуту щодо відповідальності військовослужбовців, призвело до втрати державного майна - бронежилета IV класу захисту в комплекті з чотирма пластинами (Іспанія) вартістю 42 418 грн. 49 коп.
Вина позивача у завданні шкоди виражається у формі непрямого умислу та полягає у невжитті достатніх заходів для повернення ввіреного майна.
Колегією суддів також установлено, що зазначене державне майно було передано позивачу у встановленому порядку. При цьому позивач протягом тривалого часу зволікав із його поверненням та запевняв керівництво у намірі найближчим часом здати бронежилет на склад. Однак станом як на момент притягнення до відповідальності, так і на час розгляду справи, ввірене державне майно позивачем повернуто не було.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що державне майно - бронежилет IV класу захисту в комплекті з чотирма пластинами (Іспанія) вартістю 42 418 грн 49 коп. - вибуло з володіння Військової частини НОМЕР_2 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 .
Колегія суддів зауважує, що зважаючи на викладені обставини справи на правові норми, що їх регулюють, форма вини, правопорушника, у випадку вчинення ним правопорушення, не звільняє його від відповідальності, у тому числі і матеріальної.
Водночас, чинне законодавство України ґрунтується на принципі індивідуальної юридичної відповідальності, відповідно до якого притягнення до відповідальності можливе виключно щодо конкретної фізичної особи за вчинене нею правопорушення з урахуванням усіх обставин справи, зокрема часу, місця, способу вчинення діяння, форми вини, мотивів та наслідків.
Встановлені обставини свідчать про недбале ставлення позивача до своїх обов`язків в частині забезпечення збереження майна військової частини, через що відповідач дійшов вірного висновку про покладення на позивача передбаченої законом матеріальної відповідальності, оскільки не вжив всіх заходів по поверненню державного майна.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені позову про визнання протиправним та скасування пунктів 1, 2 наказу № 86 від 31.07.2023 ''Про підсумки службового розслідування'' про притягнення до матеріальної відповідальності задоволенню не підлягають. 
Отже, у спірних правовідносинах відповідачі діяли у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їм надані.
Позовні вимоги про стягнення премії за липень 2023 року, є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування пунктів 1, 2 наказу № 86 від 31.07.2023 ''Про підсумки службового розслідування'' про притягнення до матеріальної відповідальності, отже задоволенню не підлягають. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Щодо додаткового рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною 6 ст.139 КАС України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Аналіз наведених норм Кодексу вказує на те, що питання про розподіл судових витрат між учасниками справи вирішується одночасно із постановленням судового рішення, яким закінчується розгляд справи або після прийняття такого рішення.
Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції, на підставі якого було прийняте спірне додаткове рішення, підлягає скасуванню апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку про те, що додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 року по справі № 480/9530/23 необхідно скасувати, а у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, зробив помилкові висновки.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 року та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 по справі № 480/9530/23, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 по справі № 480/9530/23 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування наказу, стягнення коштів у повному обсязі. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов   З.Г. Подобайло