ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 червня 2026 року
м. Київ
справа № 750/4388/22
провадження № 51-3467 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілого ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12022270340002989 від 20 червня 2022 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Також цим вироком задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_6 і стягнуто з останнього на користь позивача 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, відмовлено задоволенні решти вимог.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, а саме умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, з огляду на вказане нижче.
Як установив суд, 28 травня 2022 року близько 16:00 ОСОБА_6 , перебуваючи біля гаража на території автогаражного кооперативу у м. Чернігові на вул. Кільцевій, з мотивів особистих неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання, умисно завдав ОСОБА_9 одного удару в ділянку нижньої щелепи, чим спричинив останньому середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від28 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить у повному обсязі скасувати вирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог представник потерпілого зазначає, що:
- призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги думки потерпілого; 
- посилання суду апеляційної інстанції на необхідність догляду батька ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки разом з батьком проживає його дружина, яка в разі необхідності має здійснювати такий догляд; 
- суди попередніх інстанцій необґрунтовано врахували наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; 
- місцевий суд безпідставно застосував до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, оскільки, звільняючи останнього від відбування покарання з випробуванням, фактично залишив злочин безкарним. 
Зокрема, адвокат зазначає, що ОСОБА_6 : 
- не просив вибачення в потерпілого, не відвідував його в лікарні та до цього часу не відшкодував завданої матеріальної і моральної шкоди; 
- під час розгляду кримінального провадження не висловив бажання з почуттям каяття розповісти про обставини вчиненого ним злочину, що змусило досліджувати докази в повному обсязі і проводити судовий розгляд тривалий час, а під час визначення порядку дослідження доказів ОСОБА_6 також виявив бажання надавати показання після дослідження всіх доказів у справі, щоб мати можливість скоригувати їх відповідним чином; 
- вчинив кримінальне правопорушення у присутності свідків, а тому його вина була би доведена незалежно від її визнання чи невизнання; 
- не повідомив слідчому та суду відомостей, які би без його повідомлення не могли бути виявлені або виявлення яких було б ускладнено; 
- у період воєнного стану ніде не працює і не проходить служби в Збройних Силах України.
Також представник потерпілого звертає увагу і на обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що: 
- конфлікт, який призвів до його вчинення, не стосувався ОСОБА_6 , оскільки він перебував в іншому місці, а потім підійшов до ОСОБА_9 і раптово завдав йому удару; 
- дії ОСОБА_6 містять ознаки хуліганського вчинку.
Крім того, адвокат стверджує, що суд першої інстанції не врахував наслідків вчиненого кримінального правопорушення, а саме того, що: 
- перелом нижньої щелепи тривалий час спричиняв ОСОБА_9 фізичний біль та незручності під час спілкування і харчування;
- до заподіяння потерпілому тілесного ушкодження він планував отримати фінансовий грант на продовження і розвиток підприємницької діяльності, однак внаслідок вимушеної перерви у зайнятті нею та відмови в наданні гранту, пов`язаної з наявністю цієї кримінальної справи, ОСОБА_9 припинив таку діяльність.
Поряд із цим адвокат вказує про допущені порушення норм матеріального права в частині вирішення цивільного позову, оскільки: 
- визначаючи розмір моральної шкоди, місцевий суд не врахував, що в період лікування травми потерпілий постійно відчував біль під час вживання їжі та був обмежений у харчуванні, не міг нормально спілкуватися і продовжувати підприємницьку діяльність, у зв`язку із чим був змушений її припинити, що призвело до погіршення його матеріального становища та зміни способу життя; 
- судами попередніх інстанцій не враховано положень статей 1166, 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК); 
- висновки судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні вимог про стягнення суми неотриманого гранту на розвиток бізнесу є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_9 розраховував на ці кошти.
Також представник потерпілого акцентує в цій частині на тому, що розрахунок втраченого заробітку здійснено на підставі положень ст. 1198 ЦК (що встановлює порядок визначення розміру місячного доходу), згідно з якою: 
- розмір доходу фізичної особи - підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять; 
- розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу.
На касаційну скаргу захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , подав заперечення, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів представника потерпілого, просить касаційну скаргу адвокат ОСОБА_8 , що діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 частково підтримала касаційну скаргу представника потерпілого, просила її задовольнити в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК) та вирішення цивільного позову, а саме моральної шкоди та втраченого заробітку;
- засуджений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги представника потерпілого, просили оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК у касаційній скарзі представника потерпілого не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Щодо доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого 
За вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку в нарколога, звертався за медичною допомогою до психіатра в диспансерне психіатричне відділення з 26 квітня 2005 року, а 15 вересня 2011 року знятий з обліку з відповідним діагнозом.
Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, судом було визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, суд не встановив.
З огляду на вказане місцевий суд, урахувавши обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дійшов висновку щодо призначення ОСОБА_6 необхідного і достатнього покарання для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою представника потерпілого, погодився з такими висновками суду першої інстанції. 
Зокрема, суд вважав призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 122 КК пропорційним характеру вчинених дій та їх небезпечності.
Також суд апеляційної інстанції:
- наголосивши на тому, що ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_10 , який має інвалідність ІІ групи і потребує постійного стороннього догляду;
- урахувавши, що скарг за місцем проживання не надходило, 
вважав, що: 
- призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є справедливим;
- непереконливими доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості.
Перевіривши доводи касаційної скарги представника потерпілого, Верховний Суд вважає в цілому обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виходячи з такого.
Питання про призначення покарання врегульовані розд. ХІ КК.
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.
Разом з тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к, провадження № 51-2335 км 18).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Проте в касаційній скарзі, посилаючись на м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, представник потерпілого:
- не наводить доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій у частині призначеного покарання саме у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 122 КК (якою передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до 2 років або обмеження волі на строк до 3 років, або позбавлення волі на строк до 3 років), не є найбільш м`яким за видом і розміром, 
- просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, однак не вказує, яке саме покарання останньому має призначити місцевий суд за результатами нового розгляду,
у зв`язку із чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
У касаційній скарзі представник потерпілого також стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно урахували наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. 
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70 кс 19), щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодуванням завданих збитків чи усуненням заподіяної шкоди.
Каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед має виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовності нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти відображення в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к (провадження № 13-28 кс 19), під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.
Отже, враховуючи вказану вище практику Верховного Суду, колегія суддів уважає доводи касаційної скарги в цій частині в цілому обґрунтованими.
Однак, на переконання колегії суддів, з огляду на:
- ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення (яке згідно зі ст. 12 КК є нетяжким злочином);
- наведені вище дані про особу засудженого (у тому числі ті, на які в касаційній скарзі посилається захисник), 
зазначене в цілому не спростовує законності та обґрунтованості судових рішень щодо призначеного ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке, як вказано вище, не є найбільш м`яким за видом та розміром покаранням за санкцією ч. 1 ст. 122 КК та у світлі положень статей 50, 65 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.
Крім того, колегія суддів підкреслює, що позиція потерпілого хоча і є важливою, однак не є визначальною в ході призначення судом покарання і не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги представника про те, що, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги думки потерпілого, є безпідставними.
У касаційній скарзі представник потерпілого також посилається на те, що дії ОСОБА_6 містять ознаки хуліганського вчинку.
Однак колегія суддів наголошує на приписах ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Отже, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, розглядалося місцевим судом у межах пред`явленого останньому обвинувачення, з урахуванням положень ст. 337 КПК. 
За таких обставин доводи касаційної скарги представника потерпілого в цій частині є необґрунтованими.
Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність 
Питання про звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розд. ХІІ КК.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вказаних вище підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, у зв`язку із чим вважав за можливе застосувати до нього положення ст. 75 КК.
Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції погодився з висновками цього суду щодо можливості застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Такі висновки судів попередніх інстанцій, на переконання Верховного Суду, у цілому є належним чином обґрунтованими й умотивованими. 
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, вказуючи в касаційній скарзі на відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, представник потерпілого не зазначає, яким саме чином згадане перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, адже, як вказано, обставини, передбачені статтями 66, 67 КК (обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання), з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 65, ст. 75 КК, враховуються виключно під час призначення покарання, а не звільнення від його відбування. 
Тож посилання і касаційній скарзі адвоката: 
- на обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що конфлікт, який призвів до його вчинення, не стосувався ОСОБА_6 , оскільки він перебував в іншому місці, а потім підійшов до ОСОБА_9 і раптово завдав йому удару; 
- наслідки вчиненого кримінального правопорушення;
- дані про особу засудженого, зокрема те, що ОСОБА_6 в період воєнного стану ніде не працює та не проходить службу в Збройних Силах України;
- безпідставність посилання суду апеляційної інстанції на необхідність догляду батька ОСОБА_6 , 
загалом не є такими, що спростовують висновки судів попередніх інстанцій у частині наявності законних та обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.
Ураховуючи зазначене, а також: 
- ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення (згідно зі ст. 12 КК є нетяжким злочином);
- вказані вище дані про особу засудженого, які суди попередніх інстанцій взяли до уваги; 
- обставини справи, враховані судом першої інстанції, у тому числі щодо поведінки самого потерпілого, 
колегія суддів уважає, що застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням у цьому випадку в цілому відповідає принципам законності та справедливості, а тому, з огляду на наведене вище, звільнення засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку є достатнім і необхідним для його виправлення.
Щодо доводів касаційної скарги, які стосуються вирішення цивільного позову
У касаційній скарзі представник потерпілого, зокрема, наводить доводи щодо визначення місцевим судом розміру моральної шкоди.
Перевіривши ці доводи, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 5 цієї статті передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Статтею 1167 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди (10 000 грн), керувався тим, що потерпілий зазнав фізичного болю і душевних страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я та протиправною поведінкою ОСОБА_6 стосовно нього. 
Водночас суд першої інстанції вважав, що заявлена потерпілим сума компенсації моральної шкоди 50 000 грн не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, оскільки ушкодження здоров`я потерпілого зумовлене в тому числі і його поведінкою, адже саме він розпочав конфлікт. 
Також місцевий суд звернув увагу, що пошкодження ділянки нижньої щелепи не позбавило потерпілого можливості рухатися, зустрічатися з друзями, знайомими, відвідувати магазини та інші місця. 
Отже, урахувавши ступінь душевних страждань потерпілого та обставини їх заподіяння, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду в цій частині, представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій наводив доводи щодо заявленого цивільного позову (зокрема, у частині стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди), аналогічні доводам його касаційної скарги.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині й, серед іншого, посилаючись на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості), суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який під час стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн урахував, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 зазнав фізичного болю і страждань, а також характер злочину, глибину фізичних та моральних страждань, тривалість лікування потерпілого, його вік та вимушені зміни в його життєвих і робочих відносинах внаслідок отриманих травм.
За таких обставин суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, частково задовольняючи цивільний позов потерпілого в цій частині, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, навівши при цьому відповідні мотиви прийнятого рішення, обґрунтував його належним чином та дотримався положень закону.
Отже, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині. 
На переконання колегії суддів, така позиція судів попередніх інстанцій є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, а тому доводи касаційної скарги представника потерпілого в цій частині задоволенню не підлягають.
Стосовно доводів касаційної скарги представника потерпілого про вирішення цивільного позову в частині упущеної вигоди колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частиною 2 ст. 22 цього Кодексу визначено, що збитками є: 
- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
- доходи, які особа могла би реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Отже, відповідно до положень цієї статті, збитками, що були завдані внаслідок упущеної вигоди, є такі збитки, які могли бути реально отримані в разі належного виконання зобов`язання.
Системне тлумачення вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що позивач має право на відшкодування упущеної вигоди, однак зобов`язаний надати суду докази, які підтверджують те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи і лише неправомірні дії відповідача позбавили його можливості отримати прибуток.
Статтею 76 ЦПК встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані в разі належного виконання зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
Упущена вигода - це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення.
Так, суд першої інстанції зазначив, що позовна заява ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 упущеної вигоди в розмірі 250 000 грн задоволенню не підлягає.
Зокрема, вказавши, що як на упущену вигоду ОСОБА_9 посилається на неотримання мікрогранту на створення власного бізнесу від Державного центру зайнятості, який у свою чергу проводиться на конкурсній основі, місцевий суд зауважив, що згідно з листом Державного центру зайнятості Чернігівського обласного центру зайнятості від 15 серпня 2022 року ОСОБА_9 відмовлено в розгляді заявки на отримання мікрогранту без подальшого розгляду Чернігівським обласним центром зайнятості бізнеспроєкту та проведення співбесіди з претендентом у зв`язку з негативною діловою репутацією через існування судової справи.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення упущеної вигоди належним чином не обґрунтована.
Водночас місцевий суд наголосив на тому, що:
- мікрогрант на створення власного бізнесу не є упущеною вигодою;
- ОСОБА_9 відмовлено навіть у прийнятті заявки, а не у виплаті вказаної суми, а з відповіді Державного центру зайнятості неможливо зрозуміти, існування якої саме судової справи стало підставою для відмови в розгляді його заявки на отримання мікрогранту.
З такими висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
Такі висновки судів попередніх інстанцій, на переконання Верховного Суду, є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
З огляду на зазначене, є безпідставними доводи касаційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій у цій частині, а також про те, що ОСОБА_9 розраховував на такі кошти.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних вище висновків судів попередніх інстанцій щодо підстав для відмови в розгляді заявки ОСОБА_9 на отримання мікрогранту, як і не містить обґрунтувань того, що підставою для такої відмови стало саме кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , у якому ОСОБА_9 є потерпілим.
За таких обставин касаційна скарга представника потерпілого в цій частині задоволенню не підлягає. 
Водночас, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як зазначено вище, цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, із застосуванням норм ЦПК (ч. 5 ст. 128 КПК).
Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Статтею 1198 ЦК, якою унормовано визначення доходу, втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи-підприємця, встановлено, що: 
- розмір доходу фізичної особи - підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як 12 місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців.
- розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку, з-поміж іншого, зазначаються:
- докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;
- підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Згідно ч. 1 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Як видно з матеріалів провадження, в рамках цього кримінального провадження потерпілий ОСОБА_9 звернувся до суду із цивільним позовом, в якому, зокрема, просив стягнути з ОСОБА_6 208 554 грн втраченого заробітку.
Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині та посилаючись на положення ст. 1198 ЦК, він стверджував, що є ФОП, а за податковою декларацією платника єдиного податку за 2021 рік обсяг його доходу становив 3 424 701,95 грн.
За таких обставин ОСОБА_9 вважав, що розмір місячного доходу за 2021 рік становить 285 391,83 грн.
Також потерпілий, посилаючись на те, що у зв`язку з заподіянням йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень він перебував на стаціонарному лікуванні в період з 28 травня по 18 червня 2022 року (всього 22 дні) та в цей період був позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність, а отже і отримувати будь-які доходи, наводячи відповідні обрахування, вважав, що ОСОБА_6 має відшкодувати суму доходу за ці дні, виходячи з доходу, отриманого у 2021 році, а саме 208 554 грн. 
Відмовляючи в задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 в частині стягнення втраченого заробітку, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_9 , який зареєстрований ФОП зі здійснення оптової торгівлі та надання в оренду експлуатації власного чи орендованого майна, отримав річний дохід за 2021 рік у сумі 3 424 701,95 грн, однак з податкової декларації платника єдиного податку ФОП неможливо визначити середньоденну заробітну плату, оскільки вона включає сукупний дохід за рік, тобто всю виручку, яку ФОП отримала готівкою і на рахунок.
При цьому будь-яких інших обґрунтувань стосовно зазначених вище доводів та обрахунків представника потерпілого цей суд не навів.
Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, порушуючи п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, не надав належної оцінки вказаним вище доводам цивільного позову та належним чином не мотивував свого рішення щодо необхідності відмови в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення з ОСОБА_6 втраченого заробітку.
Не погоджуючись із висновками місцевого суду в цій частині, представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на положення ст. 1198 ЦК, якою встановлено порядок визначення розміру місячного доходу, стверджував, що саме на підставі цієї норми і здійснено розрахунок втраченого заробітку.
Колегія суддів зауважує, що ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Суд апеляційної інстанції має:
- перевірити рішення місцевого суду з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
- перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, на переконання колегії суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції не усунув вказаних порушень, допущених місцевим судом, та, залишаючи апеляційну скаргу представника потерпілого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, лише формально зазначив, що в задоволенні позову в частині стягнення втраченого заробітку судом першої інстанції було аргументовано відмовлено, не зваживши на положення ст. 1198 ЦПК та доводи апелянта в цій частині.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги представника потерпілого, які стосуються необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій у частині вирішення цивільного позову, зокрема про відшкодування втраченого заробітку, заслуговують на увагу.
Вказане вище фактично свідчить про порушення ст. 370 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому касаційна скарга представника потерпілого в цій частині підлягає задоволенню.
Як установлено п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК).
Оскільки процесуальні відносини в частині розгляду саме кримінального провадження вичерпані, а підстави для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд у порядку цивільного судочинства не врегульовані нормами КПК, то в цій справі, з огляду на положення ч. 5 ст. 128 КПК, застосуванню підлягають також положення цивільного процесуального закону, а саме ст. 411 ЦПК.
Положеннями ч. 3 ст. 411 ЦПК визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Ураховуючи зазначене вище, а також беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо дослідження доказів і надання їм оцінки, колегія суддів вважає, що касаційна скарга представника потерпілого (з огляду на його вимогу про скасування в повному обсязі вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції) підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування втраченого заробітку, з урахуванням положень, передбачених ст. 128, ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, ч. 3 ст. 411 ЦПК, - скасуванню, з призначенням нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, ст. 411 ЦПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , задовольнити частково.
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування втраченого заробітку скасувати і в цій частині призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3