П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5443/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л. 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
30 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини в/ч № НОМЕР_1 щодо відсутності відповіді на рапорт від 27 січня 2025 року щодо необхідності направлення на ВЛК - ОСОБА_1 , військовослужбовця В/Ч № НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 27 січня 2025 року та надати відповідь ОСОБА_1 , військовослужбовцю В/Ч № НОМЕР_1 , інформації (відповіді) щодо прийнятого рішення про направлення ОСОБА_1 , військовослужбовця В/Ч № НОМЕР_1 на експертне обстеження ВЛК і визначення його стану здоров`я і рівня придатності до в/с.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з висновком ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.11.2023 позивач визнаний обмежено придатним до військової служби. Проте, позивача мобілізовано та він проходить військову службу без врахування визнання його обмежено придатним. Це зумовило звернення до відповідача з рапортом від 27.01.2025 про направлення на ВЛК для або переобстеження, або визначення лікування і встановлення реального рівня придатності до військової служби. Проте, зазначений рапорт не розглянутий.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.03.2026 у задоволенні позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 позивач 17.11.2023 призваний у Збройні Сили України по мобілізації.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.05.2024 №128 позивача з 05.05.2024 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
У довідці військової частини НОМЕР_3 від 29.12.2024 №5463/1 зазначено, що захворювання позивача, Ні, не пов`язане з проходженням військової служби. Позивач потребує стаціонарного обстеження з подальшим переоглядом у військовій частині НОМЕР_4 .
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.01.2025 №8 позивача знято з усіх видів забезпечення з 07.01.2025.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.01.2025 №12 позивача з 12.01.2025 зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини 07.01.2025.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.01.2025 №60 наказано провести службове розслідування по факту самовільного залишення місця служби 07.01.2025 стосовно старшого стрільця-оператора 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
Відповідно до акту службового розслідування від 17.04.2025 №11046 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.12.2024 №359 позивач направлений до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для проходження стаціонарного медичного огляду військово-лікарською комісією з метою встановлення ступеня придатності до військової служби та 29.12.2024 був виписаний. Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 29.12.2024 №5463/1, наданої військовою частиною НОМЕР_3 позивач мав пройти стаціонарне обстеження з подальшим переоглядом у військовій частині НОМЕР_4 . Стаціонарне обстеження у військовій частині НОМЕР_4 позивач не пройшов, підтверджуючих документів про продовження лікування не надав. На телефонні дзвінки не відповідав. До місця служби не повернувся, місцезнаходження позивача невідоме. У висновках службового розслідування зазначено, що солдат ОСОБА_1 знаходиться поза межами місця служби без поважних причин, чим порушив вимоги абзаців 2, 3 статті 11, статей 30, 37, абзацу 9 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. В діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки військового кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, які полягають у нез`явленні його вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Надалі, виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 17.04.2025 №2176 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення місця служби».
Засобами поштового зв`язку 29.01.2025 позивач направив відповідачу запит від 27.01.2025, в якому просив:
- прийняти і зареєструвати його рапорт згідно статуту внутрішньої служби в журналі рапортів;
- не надавати йому наказів оскільки на сьогодні він не спроможний їх виконувати за станом здоров`я до проведення огляду (переобстеження) ВЛК, визначення лікування і рівня придатності до в/с;
- надати направлення на ВЛК - комісію згідно вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 для або обстеження, або визначення лікування і встановлення реального рівня придатності до в/с;
- не рахувати його вимушені самостійні дії як кримінальне правопорушення за ст. 402, 407 КК України.
Листом від 18.08.2025 №24408 (направлений позивачу 19.08.2025) відповідач повідомив позивача про результати розгляду його рапорту від 27.01.2025, а саме, про відмову в його задоволенні. Зазначив, що позивач звернувся з рапортом на командира військової частини НОМЕР_1 , а не звернувся з рапортом до свого безпосереднього командира, що є порушенням статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV. Прохання, викладене в рапорті стосовно не надання позивачу наказів взагалі, виконати не можливо. У разі, якщо позивач не спроможний виконати своєчасно та в повному обсязі якийсь конкретний наказ, він зобов`язаний негайно про це доповісти. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.12.2024 №359 позивач був направлений до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для проходження стаціонарного медичного огляду військово-лікарською комісією з метою встановлення ступеня придатності до військової служби. Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 29.12.2024 №5463/1 проведено медичний огляд позивача військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_3 . На підставі статті 57 графи ІІ Розділу хвороб позивач потребує стаціонарного обстеження з подальшим переоглядом у військовій частині НОМЕР_4 . Відмітка про ознайомлення позивача з постановою ВЛК відсутня. Інших медичних документів, з яких би вбачалась необхідність або були наявні рекомендації щодо направлення позивача на медичний огляд військово-лікарською комісією до військової частини НОМЕР_1 не надходило. Після завершення медичного огляду позивач повинен був прибути до військової частини НОМЕР_1 , написати відповідний рапорт та отримати направлення на стаціонарне обстеження. Проте, після медичного огляду 29.12.2024 ні на стаціонарне обстеження, ні до місця служби позивач не з`явився. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08.01.2025 №60 проведено службове розслідування за фактом нез`явлення позивача до місця сї правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, самовільно залишивши військову частину НОМЕР_1 , а згодом подавши через поштове відділення рапорт від 27.01.2025, діяв з порушенням установленої процедури подання такого рапорту. 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У матеріалах справи наявна відповідь за результатами розгляду рапорту від 27.01.2025 та докази її направлення позивачу.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що посилання суду, що відповідач виконав вимоги закону і надав відповідь на рапорт від 27.01.2025 і таким чином звільняється від відповідальності, є незаконним, оскільки умовою відповіді на вказаний рапорт є надання направлення на ВЛК або надання висновку службового розслідування, якщо частина вважає, що він самовільно залишив військову частину. 
Відповідач в установлений судом строк не подав відзив на апеляційну скаргу.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами 1, 3, 6, 13 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Громадяни України, які перебувають на військовому обліку, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються, направляються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3 глави 1 розділу І Положення №402 це Положення визначає процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями, визначеними у главі 2 цього розділу. Це Положення поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України.
Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців, які проходять базову військову службу); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.
Основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема, добір громадян України, придатних за станом здоров`я до військової служби, для укомплектування Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Відповідно до пункту 2.2 глави 2 розділу І Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону.
Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та закладах охорони здоров`я (установах).
Відповідно до п. 1.1. глави 1 розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду. При встановленні діагнозу насамперед враховуються результати фізикального обстеження та спеціальних досліджень. Якщо дані попередньої медичної документації не співпадають з результатами актуального обстеження, проводиться спільний огляд (консиліум) за участі провідних (головних) медичних фахівців, під час якого може прийматись рішення про неврахування контраверсійних результатів попередніх досліджень (документів, виписок, заключень тощо) та госпіталізацій при винесенні експертного рішення.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, військовослужбовців до військової служби.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби), визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до пункту 6.1 Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, слідчим, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.
Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.
Нормами статті 254 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Згідно з статтею 256 Статуту внутрішньої служби після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.
Статтею 260 Статуту внутрішньої служби визначено, що на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини.
Тобто в разі захворювання військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про таке безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Направлення на медичний огляд проводиться військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище. На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини.
Водночас, колегія суддів зазначає, що наведені положення законодавства мають значення для оцінки доводів позивача щодо необхідності його направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією та порядку реалізації такого права військовослужбовцем.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив медичний огляд військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_3 , за результатами якого відповідно до довідки ВЛК від 29.12.2024 №5463/1 було встановлено необхідність проходження стаціонарного обстеження з подальшим переоглядом у військовій частині НОМЕР_4 .
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що після проходження зазначеного медичного огляду позивач звертався до військової частини НОМЕР_1 , свого безпосереднього начальника або відповідних посадових осіб із рапортом щодо направлення його на стаціонарне обстеження у встановленому порядку, повідомляв про неможливість виконання обов`язків військової служби за станом здоров`я або надавав документи, які б підтверджували проходження лікування за направленням військової частини.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач самостійно залишив місце служби, самостійно звертався до медичних закладів та лише 29.01.2025 направив відповідачу рапорт від 27.01.2025 поштовим відправленням, у якому просив, зокрема, направити його на ВЛК.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що сам факт звернення військовослужбовця із рапортом не звільняє його від обов`язку дотримуватися встановленого порядку проходження військової служби та виконання вимог законодавства у сфері військового управління.
Водночас, наведені обставини не є самостійною підставою для висновку про відсутність у позивача права на звернення із рапортом чи на його розгляд командуванням. Вирішальним у цій справі є саме встановлення факту, чи допустив відповідач бездіяльність щодо розгляду такого рапорту.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано позивачу відповідь від 18.08.2025 №24408, якою повідомлено про результати розгляду його звернення від 27.01.2025 та наведено мотиви прийнятого рішення.
Зі змісту вказаної відповіді вбачається, що відповідачем надано оцінку викладеним у рапорті вимогам, зазначено підстави неможливості його задоволення, а також роз`яснено порядок дій позивача для проходження подальшого медичного обстеження.
Отже, відповідачем фактично реалізовано обов`язок щодо розгляду звернення позивача та повідомлення його про результати такого розгляду.
Колегія суддів зазначає, що поняття «бездіяльність» суб`єкта владних повноважень передбачає невчинення ним конкретних дій, які відповідно до закону входять до його компетенції, є юридично обов`язковими та необхідними для реалізації прав особи. Водночас, у межах цієї справи встановлено, що відповідачем не було залишено звернення позивача без реагування, а навпаки - за результатами його розгляду надано відповідь із викладенням позиції командування та роз`ясненням подальшого порядку дій.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що предметом спору у цій справі не є питання встановлення ступеня придатності позивача до військової служби, правомірності висновків ВЛК чи необхідності проведення медичного обстеження як такого, оскільки такі питання вирішуються уповноваженими органами та посадовими особами у визначеному законодавством порядку.
Предметом судового контролю у цій справі є виключно питання наявності або відсутності протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту позивача від 27.01.2025, і за встановлених обставин такої бездіяльності не встановлено.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у разі їх порушення, однак реалізація такого права передбачає необхідність доведення факту порушення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу саме рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
У даній справі позивач пов`язує порушення своїх прав саме з невчиненням відповідачем дій щодо розгляду рапорту від 27.01.2025. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що вказаний рапорт був отриманий відповідачем, розглянутий, а за результатами його розгляду позивачу направлено відповідь із зазначенням позиції командування та мотивів прийнятого рішення.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що обов`язок суб`єкта владних повноважень при розгляді звернення полягає не у безумовному задоволенні заявлених у ньому вимог, а у забезпеченні належного, повного та своєчасного розгляду такого звернення з прийняттям відповідного рішення або наданням відповіді у межах визначених законом повноважень.
Сам по собі факт незгоди позивача з результатами розгляду рапорту, викладеними у відповіді командування, не свідчить про порушення його права на звернення та не може бути підставою для висновку про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем виконано обов`язок щодо розгляду звернення позивача та повідомлення його про результати такого розгляду, а тому відсутні правові підстави для визнання бездіяльності протиправною.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції безпідставно надав оцінку обставинам самовільного залишення військової частини та факту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки зазначені обставини були досліджені судом виключно в контексті перевірки доводів сторін та встановлення фактичних обставин, пов`язаних із проходженням військової служби позивачем.
Водночас, суд першої інстанції не встановлював наявність у діях позивача складу кримінального правопорушення та не вирішував питання, які належать до компетенції органів досудового розслідування чи суду у кримінальному провадженні.
Щодо посилань апелянта на те, що рапорт міг бути поданий безпосередньо командиру військової частини поштовим зв`язком, колегія суддів зазначає, що спосіб направлення звернення у цьому випадку не має визначального значення для вирішення спору, оскільки матеріалами справи підтверджується факт його отримання відповідачем та надання відповіді за результатами розгляду.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача від 27.01.2025, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.