ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/4401/25
касаційне провадження № К/990/35555/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 (суддя Бабаєв А.І.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 (головуючий суддя - Бегунц А.О., судді - Калиновський В.А., Русанова В.Б.) у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
УСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «С» від 05.09.2024 №00501230707.
Обґрунтовуючи вимоги, ФОП ОСОБА_1 зазначив, що фактична перевірка суб`єкта підприємницької діяльності проводиться на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, за обов`язкової наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, та вказаної в наказу про проведення перевірки, тоді як така підстава у наказу від 12.07.2024 № 2906-п не зазначена, як і найменування ФОП ОСОБА_1 , стосовно господарської одиниці якого було проведено перевірку. Також, позивач вказував, що продавцем позивача були надані перевіряючим усі необхідні документи, у тому числі накладну на внутрішнє переміщення товарно-матеріальних цінностей, форму обліку товарних запасів, крім цього всі документи додатково було подано до контролюючого органу ФОП ОСОБА_1 разом із поясненнями до фактичної перевірки через електронний кабінет платника податків шляхом надіслання документів в електронній формі 15.07.2024 (реєстраційний індекс 66234/6/екпп). Водночас, жодних документів чи офіційних повідомлень за результатами розгляду поданих позивачем документів ФОП ОСОБА_1 не отримував. Крім того, позивач наголошував, що проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом способом доказування нестачі чи наявності товарів у платника, тоді як перевіряючі самостійно без участі позивача здійснили опис товару, дані якого застосовані для розрахунку штрафних санкцій згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення.
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 26.03.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025, у задоволенні позову відмовив.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що змісту наказу про призначення фактичної перевірки 12.07.2024 №2906-п вбачається, що в якості підстави для проведення фактичної перевірки контролюючий орган визначив підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, тобто отримана інформація про ймовірне порушення ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, а джерелом вказаної інформації став лист ДПС України від 03.07.2024 №4019/8, в якому наявна інформація про порушення платником податків законодавства, контроль якого здійснює контролюючий орган. Також, суди виходили з того, що Форма ведення обліку товарних запасів, надана позивачем, не містить відомостей загальної вартості товарів за первинними документами, а саме - щодо надходження та вибуття товару, з урахуванням того, що позивачем ані під час перевірки, ані під час розгляду справи у суді не було надано первинних документів, визначених Порядком ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2021 № 496, щодо придбання товару та, відповідно, не можна стверджувати, що Форма ведення обліку товарних запасів, надана позивачем, була заповнена на підставі первинних документів.
ФОП ОСОБА_1 оскаржив рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, який ухвалою від 15.09.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Підставами для касаційного оскарження ФОП ОСОБА_1 вказав: пункт 1 частини четвертої статті 3258 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: пункт 81.1 статті 81, підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, пункту 12 статті 3, пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки: суд апеляційної інстанції визнав правомірною фактичну перевірку і наслідки, не перевіривши дотримання імперативних вимог пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України до змісту наказу/направлень (ідентифікація саме ФОП ОСОБА_1 , конкретні фактичні підстави); наказ №2906-п від 12.07.2024 та направлення №5667, №5668 (12.07.2024), №5822 (19.07.2024) не ідентифікують ФОП ОСОБА_1 як суб`єкта перевірки, сформульовані щодо «суб`єкта господарювання, який здійснює діяльність у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 »…» без посилання на конкретні порушення, покладені в основу фактичної перевірки, тоді як зазначені обставини позбавляли контролюючий орган права розпочинати перевірку саме ФОП ОСОБА_1 , що, в свою чергу, свідчить про те, що акт перевірки - недопустимий доказ, а податкове повідомлення-рішення - незаконне. 
Скаржник наголошує, що Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі №820/4893/18 сформулював наступний правовий висновок (який не був врахований судом апеляційної інстанції): підставою фактичної перевірки може бути інформація, що містить конкретні відомості про порушення платником, контроль за якими покладено на податкові органи; Верховний Суд у постановах від 18.12.2018 у справах №820/4895/18 та №820/4891/18 сформулював наступні правові висновки (який не були враховані судом апеляційної інстанції): у наказі про фактичну перевірку, окрім посилань на норму, має бути відображено фактичні підстави призначення; Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18 сформулював наступний правовий висновок (який не був врахований судом апеляційної інстанції): недотримання вимог закону щодо підстав перевірки робить перевірку незаконною; акт такої перевірки - недопустимий доказ (частина друга статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України); податкове повідомлення-рішення, ухвалене на такому акті, - протиправне; Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 сформулювала наступний правовий висновок (який не був врахований судом апеляційної інстанції): лише дотримання умов і порядку прийняття рішення про перевірку може бути належною підставою; порушення, які вплинули або могли вплинути на висновки контролюючого органу, є підставою для скасування рішення.
Скаржник звертає увагу, що в наказі на проведення фактичної перевірки відсутні будь-які посилання на те, що перевірка має проводитися стосовно саме ФОП ОСОБА_1 та не вказано ймовірного порушення, допущеного саме цим суб`єктом господарювання. Вказане в сукупності дає підстави для висновку про невідповідність наказу про проведення перевірки №2906-п від 12.07.2024 вимогам пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, а також свідчить про відсутність у податкового органу права на проведення перевірки у ФОП ОСОБА_1 на підставі наказу №2906-п від 12.07.2024.
Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України ФОП ОСОБА_1 зазначає, що питання, щодо якого скаржник просить сформулювати висновок Верховного Суду, який наразі відсутній у практиці, сформульоване позивачем наступним чином: чи є відсутність/неналежне зазначення у наказі/направленні найменування та реквізитів конкретного суб`єкта господарювання (ФОП), щодо якого призначена фактична перевірка, самостійною та безумовною підставою для визнання такої перевірки незаконною, недопустимості акта перевірки (частина друга статті 4 кодексу адміністративного судочинства України) та скасування податкового повідомлення-рішення.
У відзиві на касаційну скаргу Управління просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Верховний Суд ухвалою від 09.06.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження та призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 10.06.2026.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У справі, що розглядається, суди встановили, що контролюючим органом на підставі статей 19-1, 20, підпункту 62.2-2 статті 69 підрозділу 10 розділу ХХ, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України видано наказ від 12.07.2024 №2906-п, відповідно до якого прийнято рішення провести фактичну перевірку суб`єкта господарювання, який здійснює діяльність в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з 12.07.2024, терміном - не більше 10 діб.
На виконання цього наказу контролюючим органом були видані направлення на перевірку від 12.07.2024 № 5667 та № 5668, від 19.07.2024 №5822.
Посадовими особами контролюючого органу на підставі вказаного наказу Управління та направлень на проведення перевірки було здійснено фактичну перевірку господарської одиниці - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , результати якої оформлені актом від 22.07.2024 №2069/04-36-07-07-РРО-2324123577, за висновками якого позивачем були порушені вимоги пунктів 1, 2, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»: проведення розрахункових операцій без застосування РРО (ПРРО) та без видачі розрахункового документа встановленого зразка, а саме: 1) перша операція на суму 1199,00 грн. 12.07.2024; 2) на місці розрахунків РРО (ПРРО) відсутнє, сума готівки (3930,00 грн. - 1199,00 грн.) = 2731,00 грн.; 3) по терміналу - 2547,00 грн. станом на 12.07.2024. Загальна сума без РРО/ПРРО - 6477,01 грн.
Також, у акті перевірки було вказано про порушення ведення позивачем обліку товарно-матеріальних цінностей за місцем їх реалізації та ненадання первинних документів в паперовій або електронній формі, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться на господарському об`єкті. Згідно опису товару на господарському об`єкті 12.07.2024 знаходяться товарно-матеріальні цінності на суму 257017,00 грн. (за ціною реалізації).
На підставі висновків вказаного акта фактичної перевірки Управлінням було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «С» від 05.09.2024 №00501230707 про застосування на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та згідно пункту 1 статті 17, статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 500000,00 грн.; форми «ПС» №0004840900 від 23.09.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 266133,02 грн.
Згідно розрахунку штрафних санкцій до позивача були застосовані штрафні санкції у таких розмірах: на підставі пункту 1 статі 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» -- 9119,02 грн. ((1199,00 грн. * 100%) + (5278,01 * 150%)); на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» -- 257017,00 грн.; на підставі пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України - 1020,00 грн.
Надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, Верховний Суд виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спір6них правовідносин, далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).
Одним з видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавств відповідно до статті 75 ПК України є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки. 
Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.
Так, підпунктом 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.
На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України.
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставb та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, обумовлений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Верховний Суд звертає увагу на правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас, запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що в основу проведення фактичної перевірки платника податків контролюючим органом покладено підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України (правова підстава).
За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення. 
Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації - «яка свідчить про можливі порушення» - дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації. 
Водночас, аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.
Верховний Суд вважає, що аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів. 
Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки. 
У випадку оскарження до суду платником наказу про призначення фактичної перевірки та/або прийнятого рішення контролюючим органом за наслідками такої перевірки, яка здійснена відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України з підстав не зазначення деталізованої інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства, доказів цього, суд, здійснюючи розгляд справи та оцінюючи обставини, підстави позову, не позбавлений можливості встановити та перевірити наявність або відсутність такої інформації про ймовірні порушення, що є законодавчо встановленою передумовою та підставою для призначення такої перевірки.
Застосовними у спорах цієї категорії також є висновки Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, відповідно до яких неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Застосування таких висновків Великої Палати Верховного Суду знайшло своє відображення у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 29.11.2021 у справі № 280/1367/20, від 01.12.2021 у справі №400/1646/20, від 06.07.2022 у справі №815/5551/14, від 24.04.2023 у справі №560/2210/19, від 22.02.2022 у справі №420/12859/21, від 15.04.2022 у справі № 160/5267/21, від 27.04.2022 у справі №140/1846/21, від 28.10.2022 у справі №600/1741/21-а, від 28.12.2022 у справі №160/14248/21, від 28.12.2022 у справі №420/22374/21, від 23.02.2023 у справі №160/20112/21, від 23.02.2023 у справі №600/1402/22-а тощо. 
З системного аналізу наведеної вище судової практики щодо виявлених під час розгляду справи порушень норм податкового законодавства, допущених контролюючим органом під час призначення і проведення перевірки і обрання їх наслідків, слідує висновок, що вона полягає в тому, що кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його «істотності» чи «не істотності». Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (як-то: встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це, за висновками Верховного Суду, може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними, таких наслідків не спричиняють.
З огляду на викладене, Верховний Суд акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема, фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Так, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.03.2024 у справі № 420/9909/23 сформулював правовий висновок, відповідно до якого у спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Посилання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив з того, що змісту наказу про призначення фактичної перевірки 12.07.2024 №2906-п вбачається, що в якості підстави для проведення фактичної перевірки контролюючий орган визначив підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, тобто отримана інформація про ймовірне порушення ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, а джерелом вказаної інформації став лист ДПС України від 03.07.2024 №4019/8, в якому наявна інформація про порушення платником податків законодавства, контроль якого здійснює контролюючий орган.
З наявного у матеріалах справи листа ДПС України від 03.07.2024 №4019/8 вбачається, що згідно опублікованої ОСОБА_2 інформації на офіційному YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_2» на території України здійснюється реалізація дороговартісної техніки «Apple», при продажу якої продавцями пропонуються різноманітні форми розрахунків, у тому числі, безготівковими коштами (з банківської картки на банківську картку фізичної особи), віртуальними коштами (криптовалюта) тощо. При цьому, такі розрахунки здійснюються без застосування реєстраторів розрахункових операцій (далі - РРО) та/або програмних РРО та, відповідно, без видачі споживачу відповідного розрвхункового документа. Також, згідно наведеної інформації, окремі продавці дороговартісної техніки «Apple» не мають відповідних документів, які підтверджують походження таких товарів у місці продажу. Враховуючи викладене, з метою виконання функцій, визначених законом, протидії порушенням в частині проведення розрахунків та іншого законодавства , контроль за яким покладено на органи ДПС, ДПС України вважала за необхідне: детально проаналізувати зазначену інформацію, самостійно провести додатковий та ретельний аналіз діяльності господарських об`єктів, де здійснюється реалізація техніки «Apple», який надасть змогу забезпечити ідентифікацію (реквізити) суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на таких господарських об`єктах, та надалі сформувати якісну доказову базу щодо можливих порушень; активізувати заходи податкового контролю щодо господарських об`єктів, де здійснюється реалізація техніки «Apple» шляхом проведення фактичних перевірок з урахуванням вимог статті 80 ПК України, які розпочати не пізніше 08.07.2024.
Згідно наказу від 12.07.2024 №2906-п Управління на підставі статей 19-1, 20, підпункту 62.2-2 статті 69 підрозділу 10 розділу ХХ, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України прийняло рішення провести фактичну перевірку суб`єкта господарювання, який здійснює діяльність в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , з 12.07.2024, терміном - не більше 10 діб.
Разом з цим, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у даній справі не надали належної правової оцінки доводам позивача про те, що лист ДПС України від 03.07.2024 №4019/8 мав істотні недоліки, не утримував у собі достатньої інформації, що була в наявності/отримана контролюючим органом в установленому законодавством порядку від державного органу, що може свідчити про можливі порушення саме ФОП ОСОБА_1 законодавства, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій та не міг слугувати підставою та достатнім обґрунтуванням для призначення фактичної перевірки відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України саме стосовно позивача. Також, суди не надали належної правової оцінки доводам позивача про те, що в наказі та направленнях на проведення фактичної перевірки відсутні будь-які посилання на те, що перевірка має проводитися стосовно саме ФОП ОСОБА_1 , тобто обсяг зазначеної у наказі інформації не відповідає вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.
Відповідно до абзаців 1, 3 пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом, оскільки у випадку недотримання контролюючим органом встановлених статтями 75 - 81 ПК України вимог порушує відповідні гарантії захисту прав та інтересів платника податків, а отже, є порушенням прав останнього.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права в частині встановлення фактичних обставин справи та в частині дослідження доказів, з метою підтвердження або спростування висновків контролюючого органу щодо встановлених порушень з урахуванням документів, наявних у матеріалах справи.
Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені та перевірені судами попередніх інстанцій, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, докази, якими вони підтверджуються та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
За приписами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова