Справа № 357/8480/25
Провадження № 2/357/885/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Сомок О. А. ,
при секретарі – Кича М.В., Пугач В. І.,
за участю: 
представника позивача - ОСОБА_1 , 
представника відповідача - адвоката Телющенка П.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Біла Церква Київської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області до ОСОБА_2 про виселення зі службового житла без надання іншого житлаа

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позицій сторін 
У червні 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просив суд виселити ОСОБА_2 із службового житла квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на балансі Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області є 10 службових квартир. Службові квартири є власністю держави. У службовій квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та члени його сім`ї без поважних причин більше трьох років не проживають. Відповідач не отримує кореспонденцію за даною адресою, квартирою він не цікавиться.
На підставі ордеру № 342 від 1996 року відповідачу та членам його сім`ї було надано для проживання службове житло на період трудових відносин. З 1986 по 2003 роки відповідач працював в пожежній охороні МВС України, та з 2003 року звільнений з пожежної охорони МВС України, але по теперішній час не звільняє службове житло при цьому маючи у власності інше приватне житло. 
05.11.2024 з відповідачем був укладений договір найму службового приміщення №4. У даній службовій квартирі відповідач не проживає, але за даною адресою він та члени його сім`ї зареєстровані. 
За вказівкою Головного управління ДСНС України у Київській області від 23.10.2024 “Про укладення договорів найму службових жилих приміщень” наказом АРЗ СП ГУ ДСНС України у Київській області було створено комісію для перевірки проживання в службовому житлі. 18 листопада 2024 року під час проведення перевірки комісією встановлено, що в службовій квартирі АДРЕСА_2 проживає працівник підрозділу на підставі договору найму нерухомості від 07.08.2022, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За результатами перевірки комісією складено акт в якому зазначено про непроживання відповідача у службовому житлі та передачу квартири для проживання іншої особи. При цьому, за умовами укладеного договору найми квартири, наймач немає права передавати приміщення в користування третім особам.
19.12.2024 у службовій квартирі АДРЕСА_2 трапилася пожежа де було виявлено факт проживання працівника Загону рятувальника рятувального відділення (на машинах легкого типу) групи рятувальних робіт аварійно-рятувальної частини з ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій ОСОБА_3 . 
Враховуючи вищезазначену подію, юридичним відділом Головного управління ДСНС України у Київській області здійснено перевірку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було встановлено факт наявності у власності ОСОБА_2 приватного житла.
Протоколом засідання житлової комісії Головного управління ДСНС України у Київській області від 13.02.2025 №1 прийнято рішення розірвати Договір найму службового жилого приміщення від 05.11.2024-4 № 4 у зв`язку із систематичним порушенням умов договору.
26.02.2025 відповідач у письмовій формі був попереджений про звільнення службового житла, згідно з абзацом 4 пункту 4.1 Розділу 4 договору найму службових жилих приміщень – у місячний строк вивільнити з оформленням акта приймання передачі займане Приміщення з усіма особами, які з ним проживають, у разі одержання або придбання житла для постійного проживання/забезпечення житлом на умовах фінансового лізингу/розірвання цього Договору. На час звернення до суду відповідач зі службової квартири не виселився.
Відповідач через свого представника ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування заперечень відповідач зазначає, що на підставі ордеру № 342 від 1996 року ОСОБА_2 та членам його сім`ї було надано для проживання службове житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Дане житло він отримав під час служби в Державній пожежній охороні, де проходив службу протягом 14 років - з 1989 року по 2003 рік. Після звільнення зі служби він разом з членами сім`ї продовжує користуватись отриманим житлом. У грудні 2003 року він дійсно придбав у власність квартиру в АДРЕСА_4 , яку в подальшому планує подарувати дочці. Квартиру АДРЕСА_1 надав для тимчасового проживання свого знайомого ОСОБА_3 , оскільки йому було тяжко матеріально утримувати це житло. Вважає, що договір найму квартири у 2024 році позивач з ним уклав з метою подальшого виселення. Зазначає про те, що в службовому житлі на час звільнення проживав більше 10 років і тому може бути виселений з нього лише з умовою надання іншого житла. Виселення з житла вважає непропорційним втручанням у права відповідача, яке позбавлене легітимної мети. 
Сторони скористалися своїм правом на подання інших заяв по суті позовних вимог (відповіді на відзив та заперечення) у яких виклали позиції що відповідають зазначеним вище.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Сомок О.А.
Ухвалою судді від 16.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Протокольною ухвалою судді від 19.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
03.02.2026 у судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала в повному обсязі з підстав у ній зазначених. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Додатково пояснила, що у позивача наявні документи, що підтверджують статус спірного житла, як службове. Зазначила також, що житло в 1996 році відповідачу було видане «Валсом», оскільки пожежна охорона належала їм, а після реформування комплекс був переданий, як пожежне депо. Після створення Аварійно-рятувального загону будинок, у якому знаходяться квартири на деякий час втратив статус житлового, але згодом, зважаючи на проживання в ньому колишніх працівників пожежної охорони, було прийнято рішення про повернення квартирам статусу службових.
03.02.2026 у судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що відповідач отримав житло, як службове від ВПЧ. Вважає, що у позивача відсутнє право на виселення відповідача. 
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Фактичні обставини, встановлені судом
Згідно Договору найму жилого приміщення №4 від 05.11.2024-4 укладеного між Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Київській області, в особі начальника Загону Шумигори Сергія Анатолійовича та ОСОБА_2 , Наймодавець надає Наймачеві у користування службове жиле приміщення, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , службова квартира, загальною площею 48,2 кв.м. відповідно до акта приймання-передачі, що є невід`ємною частиною цього Договору. Договір набирає чинності з моменту передачі та прийняття Приміщення відповідно до акту приймання-передачі та діє до 05.11.2025.
07.08.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір найму нерухомості, відповідно до якого Наймодавець передає, а Наймач бере у тимчасове користування квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Термін найму складає 11 місяців, тобто з 07.08.2022 по 07.06.2023. Термін найму може бути скорочений або продовжений за взаємною згодою сторін. 
Відповідно до Акту приймання-передачі приміщення до Договору найму нерухомості від 07.08.2022 ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у тимчасове платне користування (найм) житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
19.12.2024 уповноваженою особою Білоцерківського районного управління ГУ ДСНС у Київській області було складено Акт про пожежу за адресою : АДРЕСА_3 , з якого вбачається, що 19.12.2024 о 08 год. 45 хв. ОСОБА_3 було виявлено пожежу в приміщенні орендованої ним квартири за адресою : АДРЕСА_3 .
Наказом т.в.о. начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області Анатолія Лелюха було призначено службове розслідування за фактом пожежі в службовій квартирі загону за адресою: АДРЕСА_3 та створено комісію для проведення службового розслідування.
Згідно висновку про результати службового розслідування за фактом пожежі від 27 грудня 2024 року встановлено, що під час пожежі, яка трапилася 19.12.2024 було виявлено факт проживання працівника ОСОБА_3 (рятувальника рятувального відділення (на машинах легкового типу) ГРР АРЧ з ліквідації наслідків НС, який перебував в квартирі на підставі договору найму нерухомості від 07.05.2022. Наймачем ОСОБА_2 порушено умови договору найму службового жилого приміщення від 05.11.2024 №4, що і призвело до небажаних правових наслідків щодо охоронності державного майна, яке перебуває на балансі АРЗ СП ГУ ДСНС України у Київській області. 
Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Київській області 26.02.2025 за вих. №30 направляв ОСОБА_2 вимогу про виселення із службової квартири, 05.04.2025 №56.0-148/56.0 попередження про виселення та розірвання договору найму службового жилого приміщення, 19.04.2025 №56.0-187/56.0 попередження про виселення із службової квартири з проханням в термін до 01.05.2025 разом з членами родини виселитися із службової квартири.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається №426596291 від 13.05.2025 вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2003.
19.11.1996 на підставі Ордеру-направлення №342 для поселення в гуртожитку на час роботи на Білоцерківському шинному заводі №2, ОСОБА_2 , який працює ВПЧ-14 ст. водієм, склад сім`ї: ОСОБА_5 – дружина, ОСОБА_6 – дочка, була надана житлова площа для проживання на час роботи за адресою: АДРЕСА_3 .
З трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 з 15.05.1989 по 25.08.2003 перебував на службі в Державній пожежній охороні. 
Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які проходять службу в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області кожен окремо надали показання про те, що ОСОБА_2 тривалий час у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 не проживає, квартирою користується службовець загону ОСОБА_3 . На час, коли сталась пожежа 19.12.2024 у зазначеній квартирі проживав ОСОБА_3 . Квартира знаходиться на території загону і пройти до неї можливо лише через пункт пропуску. З 2019 року по день виникнення пожежі ОСОБА_2 на території загону з`являвся приблизно раз на місяць. Після пожежі у грудні 2024 року свідки його на території загону більше не бачили. 
Свідок ОСОБА_3 надав показання про те, що з часу працевлаштування в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області у 2022 році проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яку орендував у ОСОБА_2 . Квартиру йому знайшла мати і вона домовлялась з ОСОБА_2 про умови оренди. Він сплачував лише за комунальні послуги. Припинив проживати у квартирі з грудня 2024 року, після пожежі. Про те, що квартира службова і належить державі свідок не знав. 

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, що регулюють дані правовідносини та висновки суду
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 
Так, ст. 41 Конституції України зокрема встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.
У справі, що розглядається спірні правовідносини стосуються виселення осіб із службового житла після припинення трудових правовідносин. 
Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є ЖК України та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення № 37).
У положеннях чинного житлового законодавства відсутнє визначення поняття «службового житла» або «службового житлового приміщення», яке б враховувало усі його істотні ознаки. У законах та підзаконних нормативно-правових актах здебільшого фрагментарно зосереджено увагу на видах службового житла або на окремих його ознаках, наприклад, на меті надання службових жилих приміщень.
Якщо проаналізувати норми зазначених нормативно-правових актів, під службовим житловим приміщенням треба розуміти житлове приміщення, що перебуває у державній чи комунальній власності, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у зв`язку із характером трудових відносин призначене для проживання працівників.
Службові жилі приміщення призначені для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (пункт 2 розділ I «Загальні положення» Положення). Через це зазначені приміщення повинні знаходитись у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).
Ст. 118 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку із характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Порядок надання службових жилих приміщень передбачений ст. 121, 122 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якими службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).
Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.
Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових (п. 5 Положення № 37).
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
За змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема:
- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників.
За правилом частини першої статті 126 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Відповідно частини другої статті 114 ЖК України надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК України, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
Предметом даного позову є вимога про виселення ОСОБА_2 із службового житла - квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Також, Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18 та від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Звернувшись до суду з цим позовом, позивач ставить питання про виселення відповідача зі службового житла, посилається на те, що на балансі Аварійно-рятувального загону є службові квартири, які в свою чергу, є власністю держави. Одну з таких квартир – квартиру АДРЕСА_1 займає ОСОБА_2 . Зазначене службове житло було надане відповідачу та членам його сім`ї на підставі ордеру №342 від 1996 року для проживання на період трудових відносин, в період служби в пожежній охороні МВС України з 1986 по 2003 рік. Відповідач з 2003 року в пожежній охороні не працює, має у власності інше житло, але зазначену квартиру не звільнив. ОСОБА_2 квартирою тривалий час не користується та передав її в оренду іншій особі. Такі дії відповідача порушують права позивача, оскільки Аварійно-рятувальний загін позбавлений можливості розпоряджатись належним йому службовим житлом, як власник та не може передати цю службову квартиру своїм діючим службовцям, які потребують службового житла.
Відповідач заперечив проти таких тверджень позивача, посилаючись на те, що дійсно, під час служби в Державній пожежній охороні отримав службову квартиру за вищевказаною адресою, у яку вселився разом зі своєю сім`єю у 1996 році на підставі ордеру №342 від 19.11.1996. При цьому, звертає увагу суду на те, що ордер йому видавався Білоцерківським шинним заводом на заселення в гуртожиток.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково
На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.
Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.
При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.
Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про недоведення позивачем що його права були порушені.
Так, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 має статус службового житла та належить позивачу на праві власності чи знаходиться в його управлінні. Матеріали справи не містять доказів, що зазначене житлове приміщення обліковується, як службове і надавалось відповідачу Державною службою охорони. 
На підтвердження належності позивачу службового житла, яке займає відповідач, позивач надав суду копію договору найму жилого приміщення №4 від 05.11.2024-4 укладеного між Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Київській області та ОСОБА_2 . Проте, даний договір не містить інформації про належність службової квартири позивачу і не є належним доказом вказаної обставини. Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 користується спірним житлом з 1996 року, а не з 2024 року, при цьому отримав його не від позивача. Посилання представника позивача на показання свідків, як на підтвердження належності спірної службової квартири Аварійно-рятувальному загону суд вважає необгрунтованим, оскільки зазначена обставина має бути підтверджена іншими засобами доказування, а саме - документами і показання свідків у цій частині є недопустимим доказом.
З огляду на це суд висновує, що додані позивачем до позовної заяви документи не є належними та достатніми доказами у справі на підтвердження факту існування саме між позивачем та відповідачем відносин щодо користування службовим житлом.
Суд наголошує, що кожен учасник справи самостійно визначає стратегію захисту своїх прав, зміст своїх вимог і заперечень.
Водночас, цивільним процесуальним законодавством передбачено, що суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Позивач не звертався до суду із клопотанням щодо сприяння йому у реалізації його права на подання до суду належних та достатніх доказів. 
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Отже, позивач у розумінні приписів ст. 12, 77-81 ЦПК України не довів наявності у нього порушеного права чи майнового інтересу за захистом якого він звернувся до суду.
За таких обставин, надавши оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76- 81, 89, 141, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволенні позовних вимог Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області до ОСОБА_2 про виселення його зі службового житла – квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя 	О. А. Сомок