Номер провадження: 22-ц/813/1719/26 
Справа № 500/3029/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича, заінтересовані особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Реалайн Фінанс», -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила:
- визнати неправомірними бездіяльність державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського С.С. щодо відмови у зупиненні вчинення виконавчих дій на підстав п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (надалі – Закон № 1404-VIII);
- зобов`язати державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського С.С. зупинити вчинення виконавчих дій на підставі п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону № 1404-VIII.
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її чоловік є боржником за виконавчим провадженням у автоматизованій системі виконавчого провадження №61040734, в рамках якого посадова особа, дії якої оскаржуються, здійснює примусове виконання виконавчого листа № 500/3029/14, виданого 15.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 2 854 544,56 гривень. 
28.02.2022 року ОСОБА_2 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу на посаді стрільця-санітара 2 взводу 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні молодшого сержанта, захищає Батьківщину від російської збройної агресії. 
Відповідно до сповіщення керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/374 від 20.01.2023 року 12.01.2023 року ОСОБА_2 під час ворожого танкового обстрілу поблизу населеного пункту Красногорівка зник безвісті та перебуває у цьому статусі до теперішнього часу. З моменту зникнення чоловіка саме ОСОБА_1 , одноособово, отримує його заробітну плату. При цьому, увесь цей час, на підставі постанови державного виконавця адміністрація військової частини, в якій чоловік проходить військову службу, проводить утримання боргу за вищевказаним виконавчим провадженням, що є протиправним. 
10.07.2025 року представник ОСОБА_1 подав до Ізмаїльського відділу ДВС заяву, в якій зокрема просив зупинити вчинення виконавчих дій, з посиланням на норми статті 34 Закону № 1404-VIII. 
04.08.2025 року на електронну пошту представника скаржниці надійшла відповідь органу ДВС, якою було відмовлено у зупиненні вчинення виконавчих дій, з посиланням на те, що її чоловік є зниклим безвісті. Отже, на думку посадових осіб ДВС, її чоловік перестав бути військовослужбовцем та не є особою, яка проходить військову службу, з того часу як зник безвісті боронячи країну від збройної агресії рф. 
Відтак, ОСОБА_1 вважає бездіяльність державного виконавця незаконною.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2025 рокускаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича щодо відмови у зупиненні вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №61040734 на підстав п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» - задоволено.
Зобов`язано державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №61040734 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, державний виконавець Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінський Станіслав Станіславович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на даний час проводяться стягнення із заробітної плати боржника за постановою державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 61040734 від 01.11.2023 року. Із Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови КМ № 884 від 30 листопада 2016 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти» вбачається, що виплата грошового забезпечення, у раз відсутності особистого розпорядження, виплачується особам першої черги в рівних частках від 50% загальної суми грошового забезпечення військовослужбовця, решта 50% зберігаються за військовослужбовцем. Стягнення боргу проводяться з частки грошового забезпечення, яке зберігається за військовослужбовцем, безпосередньо фінансовим відділом військової частини беї участі боржника. Тобто, проведення даної виконавчої дії не передбачає участі боржника, як того вимагає п. 1 частини І статті 34 Закону, а тому, утримання боргу за даним виконавчим провадженням є законним. Крім того, скаржник зазначає, що на теперішній час залишок боргу за виконавчим провадженням ВП № 6104034 складає 10 222,54 грн. виконавчого збору.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 21.04.2026 року на 14:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 21.04.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи скаргу  ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича щодо відмови у зупиненні вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №61040734 на підстав п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», суж першої інстанції виходив з того, що згідно з наявними у матеріалах скарги сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2023 року №1/374, витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20230529-322 від 29.05.2023 року та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 № СП/3632 від 03.07.2023 року боржник ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання військової служби у бойовій обстановці зник безвісти, а тому суд дійшов висновку про те, що є всі підстави для зобов`язання державного виконавця застосувати положення пункту 1 частини 1 статті 34 Закону № 1404-VII.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за потрібне зазначити наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2025 року у цивільній справі №500/3029/14-ц з ОСОБА_2 на користь «ОТП Факторинг Україна» стягнуто заборгованість в розмірі 3 130 598 гривень 20 копійок.
16.12.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис №8529 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 368 033 гривні 18 копійок, на підставі якого відкрито виконавче провадження АСВП №44303084, що завершено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 1404-VIII.
15.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження АСВП №61040734 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 2 854 544 гривні 56 копійок.
Згідно сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2023 року №1/374, стрілець-санітар 2 взводу 2 роти морської піхоти в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий (призваний) на військову службу 28.02.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , 12.01.2023 року під час ворожого танкового обстрілу поблизу населеного пункту Красногорівка, зник безвісті. В подальшому противник не дав змоги підійти до місця події, на даний час молодший сержант ОСОБА_2 вважається зниклий безвісті. 
Вказані обставини також підтверджуються витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20230529-322 від 29.05.2023 року та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 № СП/3632 від 03.07.2023 року.
09.06.2025 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав до Ізмаїльського відділу ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області заяву про повернення без виконання виконавчого листа № 500/3029/14-ц, виданого 15.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в розмірі 3 130 598 гривень 20 копійок та судових витрат в розмірі 3 654 гривень 00 копійок на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII.
10.07.2025 року представник ОСОБА_1 подав до Ізмаїльського відділу ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області заяву, в якій зокрема просив зупинити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №61040734, з посиланням на норми пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".
Ізмаїльський відділ ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповіддю від 01.08.2025 року №64490 повідомив, що на примусовому виконанні відділу ДВС перебуває виконавчий лист № 500/3029/14, виданий 15.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу у розмірі 2 854 544 гривні 56 копійок, виконавче провадження АСВП №61040734 від 22.01.2020 року. Боржник ОСОБА_2 на даний момент вважається зниклим безвісти. Перелік підстав для зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону № 1404-VIII. Цей перелік є вичерпаним. Обставини зазначені у зверненні від 10.07.2025 року не являються підставами для зупинення вчинення виконавчих дій. У відділ ДВС перебувало виконавче провадження АСВП №44303084 по виконанню виконавчого напису № 8529, виданого 16.12.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в розмірі 368 033 гривні 18 копійок, завершено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 1404-VIII 05.12.2014 року. Виконавчі діє по завершеному виконавчому провадженню не проводяться, а тому направлення будь-яких запитів є неможливим.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України "Про виконавче провадження").
Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і приводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України "Про державну виконавчу службу" та "Про виконавче провадження".
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (ч. 5 ст. 26 Закону).
Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Судом встановлено, що на виконанні у Ізмаїльському ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження АСВП №61040734 від 22.01.2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 500/3029/14, виданого 15.06.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу у розмірі 2 854 544,56 грн.
10.07.2025 року представник ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_2 ) подав до Ізмаїльського відділу ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області заяву, в якій зокрема просив зупинити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №61040734, з посиланням на норми пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.
Частиною першою статті 35 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми права дає підстави для висновку, що у цьому випадку словосполучення "якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе" застосовується до обох частин речення, які пов`язані сполучником "або". Натомість, сполучник "чи" якраз використаний з метою посилення роздільності перелічуваних підстав. Відповідно, застосовуючи у названій нормі матеріального права сполучник "або", законодавець мав на меті не протиставити одну умову іншій, а вирізнити види проходження боржником військової служби.
Таким чином, конструкція норми пункту 1 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII полягає у тому, що як до першої підстави, так і до другої, застосовується умова "якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе" (див. висновок Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 120/875/23.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, результат аналізу наведеної правової норми свідчить, що нею передбачено три умови, за наявності яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій:
1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе, або
2) якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе, чи
3) на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.
Таким чином, існування лише однієї умови проходження військової служби за призовом під час мобілізації для вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій не достатньо.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, 
Згідно сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2023 року №1/374, стрілець-санітар 2 взводу 2 роти морської піхоти в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий (призваний) на військову службу 28.02.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , 12.01.2023 року під час ворожого танкового обстрілу поблизу населеного пункту Красногорівка, зник безвісті. В подальшому противник не дав змоги підійти до місця події, на даний час молодший сержант ОСОБА_2 вважається зниклий безвісті.
Звертаючись до Ізмаїльського відділу ДВС в Ізмаїльському районі Одеської області з заявою про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №61040734 ОСОБА_1 посилалася на норми пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".
Надані ОСОБА_1 докази, зокрема, сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2023 року №1/374, витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20230529-322 від 29.05.2023 року та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 № СП/3632 від 03.07.2023 року містять лише інформацію про те, що ОСОБА_2 з 28.02.2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та з 12.01.2023 року вважається зниклим безвісти.
Будь-яких а доказів на підтвердження того, що виконавчі дії згідно з умовами військової служби боржника у виконавчому провадженні №61040734 не могли вчинятися скаржниця не надала і таких доказів судом не встановлено.
Натомість, сам приватний виконавець, в силу вимог закону, має повноваження на вчинення виконавчих дій щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (в силу вимог ч. 4 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження") задля належного та ефективного виконання судового рішення. 
Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Зважаючи на наведені вище положення, які унормовують можливість державного виконавця здійснювати примусове виконання рішення про стягнення кредитної заборгованості та в дохід держави грошових коштів, прийняте у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на майно боржника, апеляційний суд дійшов висновку, що умови служби боржника не свідчать про неможливість проведення державним виконавцем виконавчих дій з метою примусового виконання виконавчого листа.
Вчинення таких виконавчих дій, як звернення стягнення на заробітну плату боржника з метою забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором, не потребує безпосередньої участі ОСОБА_2 , його постійної присутності або систематичної явки.
Згідно ч. 6, ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Згідно Постанови КМ № 884 від 30 листопада 2016 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти» виплата грошового забезпечення здійснюється:
- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Отже, звернення стягнення на заробітну плату боржника проводиться з частки грошового забезпечення, що зберігається за військовослужбовцем.
За таких обставин доводи апеляційної скарги державного виконавця Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) про можливість проведення державним виконавцем виконавчих дій знайшли своє підтвердження.
У зв`язку з викладеним апеляційний суд зазначає про те, що перебування боржника на військовій службі автоматично не зумовлює обставини для зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".
Таким чином, встановивши, що заявником не було надано до суду доказів на підтвердження наведених обставин для зупинення виконавчого провадження, зокрема, доказів існування виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість зупинення виконавчого провадження з виконання рішення суду, суд вважає, що підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належної уваги на зазначені обставини не звернув, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №61040734.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича – задовольнити частково.
Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шкурінського Станіслава Станіславовича, заінтересовані особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Реалайн Фінанс – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.06.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова