ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 521/15568/24
провадження № 61-16558св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Воробйової І. А.,  Зайцева А. Ю., 

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ»,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О.М., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (далі - ТОВ «МАНІФОЮ», Товариство) про захист прав споживачів.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що через мережу інтернет ним були заключенні договори на взяття кредитів з ТОВ «МАНІФОЮ», зокрема:
- договір позики № 7764123 від 30 липня 2024 року на суму 4 000,00 грн;
- договір позики № 7820857 від 08 серпня 2024 року на суму 13 100,00 грн;
- договір позики № 7920807 від 28 серпня 2024 року на суму 27 200,00 грн.
З метою упередження конфліктних ситуацій щодо отриманих кредитних коштів, 11 вересня 2024 року він звернувся до керівництва ТОВ «МАНІФОЮ» зі зверненням, в якому на підставі частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» просив провести перерахунок переплачених за зазначеними вище договорами коштів в сумі 5 748,45 грн та коштів за перекази в сумі 236,70 грн, повернувши їх на його картковий рахунок.
12 вересня 2024 року ним було отримано через електронну пошту лист від ТОВ «МАНІФОЮ» з якого він дізнався, що на підставі його звернення від 11 вересня 2024 року Товариством було здійснено перерахунок, а саме: за договором №7764123 від 30 липня 2024 року в розмірі 694,80 грн, в той час коли за його підрахунком переплата склала 815,18 грн; за договором № 7820857 від 08 серпня 2024 року - 4 239,69 грн, в той час коли за його підрахунком переплата склала 4 933,27 грн. 
Також його було проінформовано про те, що нарахування відсотків за договором позики № 7920807 від 28 серпня 2024 року зупинено, а для повернення перерахованої суми йому необхідно надати ряд документів, які, на думку позивача, вже були ним надані раніше.
На вказаний лист 12 вересня 2024 року ним були надані заперечення, в яких він зазначив про неправильність перерахування надмірно сплачених відсотків.
Однак, належний перерахунок станом на 24 вересня 2024 року проведено не було, відповіді не надано.
Вважає, що такі дії відповідача необхідно розцінювати як його бездіяльність.
Також стверджує, що відмовою у проханні провести перерахунок зазначених переплачених відсотків ТОВ «МАНІФОЮ» завдало йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі та гідності як людини, військовослужбовця і захисника України, яку він оцінює в 250 000,00 грн. 
З урахуванням викладених обставин позивач просив суд:
визнати незаконною відмову ТОВ «МАНІФОЮ» у проведенні перерахунку переплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 та № 7820857;
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок незаконно переплачених коштів, незаконно нарахованих коштів та надати позивачу право сплатити борг по кредитному договору № 7920807 від 28 серпня 2024 року у сумі 21 451,55 грн;
зобов`язати ТОВ «МАНІФОЮ» відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів задоволено частково.
Визнано незаконною відмову ТОВ «МАНІФОЮ» у проведенні ОСОБА_1 перерахунку сплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 від 30 липня 2024 року та № 7820857 від 08 серпня 2024 року.
Зобов`язано ТОВ «МАНІФОЮ» провести перерахунок ОСОБА_1 сплачених відсотків та сум заборгованості за кредитними договорами № 7764123 від 30 липня 2024 року та № 7820857 від 08 серпня 2024 року.
Стягнуто з ТОВ «МАНІФОЮ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «МАНІФОЮ» допустило незаконну відмову у здійсненні перерахунку позивачу. За таких обставин Товариству необхідно здійснити ретельний перерахунок за кредитними договорами № 7764123 від 30липня 2024 року та № 7820857 від 08серпня 2024 року.
При цьому суд вважав, що неправомірними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, але зазначений у позові розмір моральної шкоди, з урахуванням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, на думку суду, є завищеним. Тому моральна шкода підлягає до відшкодування лише частково, в розмірі, який суд за своїм внутрішнім переконання вважає достатнім, а саме в сумі 1 000,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «МАНІФОЮ» подало апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ТОВ «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів залишено без задоволення.
Компенсовано ТОВ «МАНІФОЮ» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач є діючим військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 67/338 від 05вересня 2024 року.

Отже, на час укладення договорів позики № 7764123 від 30 липня 2024 року, №7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року на нього поширювалися та поширюються на цей час пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Встановлено, що  ОСОБА_1 11 вересня 2024 року та 12 вересня 2024 року звертався до відповідача з вимогою про здійснення відповідного перерахунку.

ТОВ «МАНІФОЮ» на звернення позивача від 12 вересня 2025 року листом №3104 повідомило останнього, що на підставі наданих ним документів про проходження військової служби Товариством погоджено перерахунок та повернення процентів за договорами позики, а саме, за договором № 7764123- в розмірі 694,80 грн, за договором №7820857 - в розмірі 4 239,69 грн. Загальна сума переплат за вищевказаними Договорами становить 4 934,49 грн. Для повернення вищезазначеної переплати за договорами, Товариство просило позивача надіслати на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 наступний перелік документів: 1) заяву на ім`я Товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку); 2) копію паспорта (1, 2, 3, 4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.

Окрім того, відповідачем було зазначено, що Товариством було прийнято рішення про зупинення нарахувань, а також про повне списання нарахованих процентів за Договором позики № 7920807 від 28 серпня 2024 року в терміновому порядку одразу після внесення позивачем оплати за вказаним Договором в розмірі суми позики.

Таким чином, апеляційний суд вважав висновок суду першої інстанції про відмову відповідачу у здійсненні перерахунку таким, що не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки ТОВ «МАНІФОЮ» жодним чином не відмовляло позивачу у здійсненні перерахунку процентів за договорами позики № 7764123 від 30 липня 2024 року та № 7820857 від 08 серпня 2024 року, а запросило додаткові документи у вигляді: заяви на ім`я товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку); копію паспорта (1,2,3,4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.

Згідно наданих відповідачем розрахунків заборгованості за договорами позики № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року, проценти за користування позикою становлять 4 934,49 грн, які підлягають поверненню позивачу.

При цьому апеляційний суд послався на те, що з аналізу договорів позики № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року вбачається, що такими договорами не передбачена сплата позивачем комісії за обслуговування кредиту.

Посилаючись на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що включаючи до суми 5 748,45 грн, яка на думку позивача, повинна бути перерахована йому, комісії за здійснення платежів, суд першої інстанції не перевірив у повній мірі, що відповідач не зобов`язаний повертати сплачені ОСОБА_1 комісії, оскільки такі комісії були сплачені останнім банку або надавачу платіжних послуг, що здійснював переказ коштів позивача за його дорученням на договірних умовах, погоджених виключно між позивачем та банком/надавачем платіжних послуг, та до яких відповідач не має жодного відношення.

У зв`язку з цим, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив відповідні позовні вимоги про захист прав споживачів, оскільки за результатами апеляційного перегляду справи встановлено відсутність порушеного цивільного права.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушення прав позивача як споживача, колегія суддів вважала похідні вимоги у вигляді відшкодування на користь позивача моральної шкоди за рахунок відповідача такими, що також не підлягають до задоволення.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
29 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд», у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2025 рокуі залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена постанова ухвалена судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
29 січня 2026 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «МАНІФОЮ» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

03 лютого 2026 року на адресу Верховного Суду від   ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача та підтримав вимоги касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

10 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції
Судом встановлено, що ОСОБА_1 («Позичальник») уклав з ТОВ «МАНІФОЮ» («Позикодавець) договори на взяття кредитів:
- договір позики № 7764123 від 30 липня 2024 року на суму 4 000,00 грн;
- договір позики № 7820857 від 08 серпня 2024 року на суму 13 100,00 грн;
- договір позики № 7920807 від 28 серпня 2024 року на суму 27 200,00 грн.
Згідно пунктів 2.1, 2.3.2 вказаних договорів, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе зобов`язання повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього договору. Мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
При цьому зазначені договори не містять положень щодо сплати позичальником комісії на користь позикодавця.
Позивач є діючим військовослужбовцем згідно довідки № 67/338 від 05 вересня 2024 року, згідно якої підполковник ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач 11 вересня 2024 року та 12 вересня 2024 року звертався до ТОВ «МАНІФОЮ» з вимогою про здійснення перерахунку на підставі частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», повернувши надмірно сплачені грошові кошти на його картковий рахунок.
ТОВ «МАНІФОЮ» 12 вересня 2024 року листом № 3104 повідомив ОСОБА_1 про наступне: 
«Між Вами - ОСОБА_1 (Позичальник) та Товариством (Позикодавець) укладено кілька Договорів позики, а саме: № 3554313 від 21 листопада 2021 року, № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року.
Зобов`язання за Договорами позики № 3554313 віл 21 листопада 2021 року, № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року Вами виконано в повному обсязі та належним чином.
Договір позики № 7920807 укладено 28 серпня 2024 року на суму 27 200,00 грн. строком на 75 днів на умовах повернення, платності та строковості. Товариство належним чином виконало взяті на себе зобов`язання, перерахувавши 28 серпня 2024 року суму позики на вказані Вами реквізити. Так само Ви зобов`язані виконати в повному об`ємі і належним чином взяті на себе зобов`язання, чітко дотримуючись умов підписаного Вами Договору та вимог чинного законодавства. Станом на дату відповіді за укладеним договором здійснюється нарахування процентів за користування позикою відповідно до умов Договору позики, заборгованість становить 33 118,72 грн (сума позики - 27 200,00 грн, проценти за користування позикою - 5 918,72 грн).
Зазначаємо, що у своїй діяльності Товариство керується діючим законодавством, зокрема, пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до якого військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних, для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за виконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Таким чином на підставі наданих Вами документів про проходження військової служби Товариством погоджено перерахунок та повернення процентів за Договорами позики, а саме, за Договором № 7764123 - в розмірі 694,80 грн, за Договором № 7820857 - в розмірі 4 239,69 грн. Загальна сума переплат за вищевказаними Договорами становить 4 934, 49 грн.
Для повернення вищезазначеної переплати за Договорами, просимо Вас надіслати на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 Товариства наступний перелік документів: заяву на ім`я Товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення - 4 934, 49 гри, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку); копію паспорта (1,2,3,4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.
Окрім того, зазначаємо, що Товариством було прийнято рішення про зупинення нарахувань та повне списання нарахованих процентів за Договором позики №7920807 від 28 серпня 2024 року в терміновому порядку одразу після внесення Вами оплати за Договором в розмірі суми позики - 27 200.00 грн».
Аналогічного змісту лист було направлено ТОВ «МАНІФОЮ» на ім`я позивача 03 жовтня 2024 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2)якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права 
й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (див. пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
Встановивши, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що на час укладення договорів позики № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року на позивача поширювалися та поширюються на цей час пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Разом з тим, врахувавши, що ТОВ «МАНІФОЮ» жодним чином не відмовляло позивачу у здійсненні перерахунку процентів за договорами позики № 7764123 від 30 липня 2024 року та № 7820857 від 08 серпня 2024 року, а запросило певні додаткові документи, погодивши перерахунок та повернення нарахованих процентів за договорами позикита прийнявши при цьому рішення про зупинення нових нарахувань, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині визнання незаконною відмови Товариства у проведенні перерахунку переплачених відсотків за вказаними кредитними договорами, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та надання позивачу права сплатити борг по кредитному договору № 7920807 від 28 серпня 2024 року.

Досліджуючи доводи ОСОБА_1 щодо неповноти перерахунку, апеляційний суд правильно прийняв до уваги, що зі змісту договорів позики № 7764123 від 30 липня 2024 року, № 7820857 від 08 серпня 2024 року, № 7920807 від 28 серпня 2024 року вбачається, що ними не передбачена сплата позивачем на користь відповідача комісії за обслуговування кредиту.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог, вказаних вище, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги про відшкодування на користь позивача моральної шкоди, які є похідними, задоволенню також не підлягають.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанції з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев