ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

05 травня 2026 року	Справа №160/30804/25 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), Міністерства оборони України (далі - відповідач-2), в якій позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , пункт постійної дислокації АДРЕСА_1 ; та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошову компенсацію за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звернення з даною заявою про видачу судового наказу до суду, тобто 25.10.2025, у розмірі 424 908 грн. 90 коп. Додатково прошу стягнути з Військової частини НОМЕР_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення, попередньо зобов`язавши надати грошовий атестат та довідку щодо розміру коштів, належних до виплати при звільненні з військової служби;
-визнати протиправною бездіяльність структурних підрозділів Міністерства оборони України, а саме Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України в частині відсутності контролю та непроведенні якісного аудиту витрачання бюджетних коштів, виділених військовій частині НОМЕР_1 на статтю витрат, а саме виплати грошового забезпечення та його складових належних до виплати при звільненні ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 13.04.2011 по 04.02.2020 вона проходила військову службу в Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2020 № 40 її виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак у рік звільнення Військова частина НОМЕР_1 не здійснила грошову компенсацію за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік. Позивач вказує, що у період з 01.09.2014 по 30.01.2020 вона навчалась у Національному юридичному університеті ім. Ярослава Мудрого. Має статус одинокої матері та є учасником бойових дій. Додаткові відпустки як одинокій матері не надано, компенсацію не виплачено. Не виплачено у рік звільнення і грошової компенсації за навчальні відпустки та за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій. Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за ненадані та невикористані 514 днів додаткових відпусток за період з 2014 по 2020 рік, а також Міністерства оборони України в частині відсутності контролю та непроведенні якісного аудиту витрачання бюджетних коштів, виділених Військовій частині НОМЕР_1 , для виплати їй грошового забезпечення та його складових належних до виплати при звільненні, позивач звернулася до суду з цим позовом.
При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, встановлених ст.ст.160, 161 КАС України.
Ухвалою суду від 29.10.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позову.
31.10.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.
Ухвалою суду від 05.11.2025 прийнято позовну заяву (з урахуванням уточнення позовних вимог) до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/30804/25; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.
Сторони належним чином повідомлені про судовий розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи.
20.11.2025 від Міністерства оборони України надійшов відзив, в якому відповідач-2 зауважив на необґрунтованості позовних вимог. Позивач не проходила військову службу в апараті Міністерства оборони України, не була зарахована до списків військовослужбовців апарату Міністерства оборони України, не отримувала від останнього грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Витрачання на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України, напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів, бюджетним асигнуванням є нецільовим використанням бюджетних коштів. Головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України, приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань. Матеріали справи не містять доказів подання відповідних заявок на кошти до забезпечувального фінансового органу на потребу у виплаті грошового забезпечення позивачу, тому позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню.
28.11.2025 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 , у якому відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Однак, доказів надіслання (надання) відзиву позивачу та відповідачу-2 - Військовою частиною НОМЕР_1 не долучено.
Відповідно до частини четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до відзиву додаються: 1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
За змістом частини третьої статті 162 КАС України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Відповідно до частини дев`ятої статті 79 КАС України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.
Суд звертає увагу, що ухвалою від 05.11.2025 суд установив відповідачам строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали для надання до суду відзиву на позов та доказів на його обґрунтування, копію якого разом з доданими до нього документами надіслати позивачу, а докази надіслання надати суду відповідно до вимог ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України.
В порушення викладеного, відповідач-1 не надав до суду разом із відзивом на позов документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, а саме: позивачу та відповідачу-2.
За таких обставин, суд не бере до уваги поданий відповідачем-1 відзив на позов та долучені до нього докази.
03.12.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення, в якому позивачем акцентовано увагу на тому, що вона не отримувала від Військової частини НОМЕР_1 відзиву.
22.12.2025 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження зловживання відповідачем-1 процесуальними правами.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 КАС України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документована паспортом громадянина України ID-картка № НОМЕР_4 , виданого 29.04.2025, орган, що видав 1234; зареєстроване місце проживання з 25.06.2024: АДРЕСА_2 .
Позивач має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 15.10.2015.
Позивач проходила службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
24.12.2019 позивач звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення із військової служби із інших підстав (підпункт «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тобто за сімейними обставинами та з інших поважних причин, як військовослужбовець-жінка, що має дитину до 18 років та не виявила бажання проходити військову службу в особливий період).
03.01.2020 позивач звернулася до відповідача-1 із рапортом, в якому просила згідно зі ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надати їй відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин з 13.01.2020 тривалістю 10 (десять) діб.
Листом від 03.01.2020 №27 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивачу, що відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 статті 10-1 зазначеного закону, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2020 №40, старшого солдата ОСОБА_1 , яка перебуває розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , звільненої наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 грудня 2019 року № 127-PC з військової служби у запас відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 2 підпункт «г» (через сімейні обставини - як військовослужбовець-жінка, яка має дитину віком до 18 років (якщо він не висловила бажання продовжувати військову службу), з 04 лютого 2020 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За змістом наказу від 04.02.2020 №40 вислуга років позивача у Збройних Силах України становить: календарна 8 років 09 місяців. В наказі, окрім іншого, вказано, виплатити грошову компенсацію у розмірі 29599 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 60 копійок за не отримане речове майно в період проходження військової служби. 
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки загальною тривалістю 514 днів з 2014 по 2020 роки, а також вважаючи протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо неналежного контролю та непроведення аудиту витрачання бюджетних коштів, виділених Військовій частині НОМЕР_1 , для виплати їй грошового забезпечення та його складових належних до виплати при звільненні, звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII в редакції на час виникнення спірних відносин).
У статті 1 Закону №2011-XII вказано, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За приписами статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до пунктів 1 - 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до пункту 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Статтею 10-1 Закону №2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються. Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. За бажанням військовослужбовців, крім курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, щорічна основна відпустка може надаватися їм частинами, не більше двох, за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (пункт 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР в редакції на час виникнення спірних правовідносин) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно зі статтею 19 Закону №504/96-ВР, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Вказана норма діє з 01.01.2010, тобто з часу набуття чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей» від 19.05.2009 №1343-V, та відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, чинним законодавством закріплено гарантії військовослужбовців-жінок, одиноких матерів на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, зокрема, щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 24 Закону №504/96-ВР).
Суд зазначає, що термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06.11.1992 поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.
За цим визначенням для визнання статусу «одинокої матері» було необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.
Отже, право на додаткову соціальну відпустку має жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.
Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 по справі №822/2446/17 вказав, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Верховного Суду України. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Натомість, після набрання чинності Законом України «Про відпустки» таке визначення одинокої матері застосовуватись не може, оскільки в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 цього Закону визначено поняття одинокої матері як такої, яка виховує дитину без батька.
Це означає, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини, і за цих самих умов жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена).
Законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена) на підтвердження факту виховання дитини без участі батька. Питання виховання батьками дитини визначено Сімейним кодексом України.
Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею
Як установлено у статті 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 
З урахуванням викладеного, для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред`явлені, наприклад, ухвала суду на підставі клопотання слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини тощо. Наявність відомостей про те, що дитина проживає разом з матір`ю, не дає достатніх підстав стверджувати, що батько не бере участі у її вихованні.
Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримання дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.
Для підтвердження права на зазначену відпустку роботодавцю має бути надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Враховуючи те, що додаткова соціальна відпустка надається один раз протягом календарного року і за цей час статус одинокої матері може змінитися, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік. Отже, якщо жінкою буде надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, то вона матиме право на зазначену відпустку за підставою «одинока мати».
Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.12.2020 у справі №520/2226/19.
У ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 - з 06.10.2017 по 04.02.2020 (такі обставини встановлені в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №160/3201/20, яке набрало законної сили 12.11.2020).
Позивач, обґрунтовуючи протиправну бездіяльність відповідача-1 в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за ненадані дні додаткової відпустки як одинокій матері, наполягає, що протягом служби мала право на щорічну додаткову відпустку, оскільки є одинокою матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану.
Однак, такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
З наявних в матеріалах справи документів не вбачається жодних доказів, які б вказували на статус позивача як одинокої матері.
Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_6 , як і долучений до позовної заяви витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00015563011, датований 08.07.2015, не підтверджують факту виховання та утримання дитини без участі батька.
Крім того, позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач щороку протягом служби у Військовій частині НОМЕР_1 зверталась до командування військової частини із відповідними заявами про надання додаткової відпустки як одинокій матері з долученням документів на підтвердження такого статусу, зважаючи, що така відпустка надається один раз протягом календарного року і за цей час статус одинокої матері може змінитися. 
З огляду на викладене, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження того, що позивачем за час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 подавались будь-які інші документи для підтвердження її статусу як одинокої матері, суд вважає, що правові підстави для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері, передбачену статтею19 Закону №504/96-ВР відсутні, а позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за додаткову відпустку у зв`язку з навчанням, суд зазначає наступне.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що вона з 2014 по 2020 рр. навчалася у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, що підтверджується отриманим 20.04.2018 дипломом бакалавра серія НОМЕР_7 та диплом магістра серія НОМЕР_8 , який отримано 31.01.2020.
Позивач наголошує, що їй не надавалися навчальні відпустки та не було виплачено відповідну грошову компенсацію при звільненні, тому відповідачем-1 допущено протиправну бездіяльність.
Однак, такі доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено право військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, на додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».
Право особи на додаткову навчальну відпустку закріплено у статті 15 Закону України «Про відпустки».
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Вказаним Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, а також застосовується до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби (далі - Положення №1153/2008 в редакції на час спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 180 Положення №1153/2008, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються:
1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я; інші додаткові відпустки, передбачені законом;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;
3) творчі відпустки;
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка військовослужбовцям, які мають дітей; відпустка для лікування у зв`язку з хворобою;
5) відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Однак, з моменту настання особливого періоду (березень 2014 року) ситуація змінилася.
Пунктом 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ було визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
З огляду на викладене, відпустки у зв`язку з навчанням не входять до даного переліку і не надаються під час особливого періоду.
В позовній заяві позивач стверджує, що вона успішно навчалась, що підтверджується отриманими дипломами про освіту. Водночас доказів звернення з письмовими рапортами і відповідними викликами з ВНЗ до командира військової частини для отримання відпусток у зв`язку з навчанням, після отримання письмового виклику з ВНЗ до суду позивачем не надано, а матеріали справи не містять.
Судові рішення щодо визнання протиправною відмови відповідача-1 у наданні відпустки на навчання суду не надано.
Поряд з цим, сам факт успішного закінчення навчання не є підставою для оплати відпустки на навчання, оскільки такій оплаті повен передувати рапорт позивача, а потім наказ про відпустку, і лише після підтвердження вдало виконаного навчального графіку - оплата такої відпустки. Отже, оплата додаткової відпустки здійснюється за реальним фактом отримання такої відпустки. Однак, позивач не надала до суду доказів того, що під час навчання вона перебувала у такій відпустці.
Крім того, суд звертає увагу, що статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки, водночас додаткові відпустки у зв`язку з навчанням не належать до щорічних відпусток в розумінні пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки», пункту 180 Положення №1153/2008, тому на них не поширюються умови компенсації щорічних відпусток.
Надання ж грошової компенсації окремо за невикористані дні навчальної відпустки чинним законодавством не передбачено, а тому якщо особа не скористається правом на навчальну відпустку, компенсація за невикористання такої відпустку особі при звільненні не виплачується, так як право на таку відпустку не накопичується, а оплачується за фактом навчання (здачі сесії, тощо).
Таким чином, позовні вимоги в частині щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки у зв`язку з навчанням безпідставні та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, суд зазначає наступне.
Як установлено судом, позивач у періоді з 06.10.2017 по 04.02.2020 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданого 15.10.2015.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2020 №40 позивача звільнено з військової служби у запас, однак при звільненні не було здійснено грошової компенсації за невикористані дні додаткової календарної відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 рр., з наказу таких виплат не встановлено.
У статті 4 Закону 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток, які інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
За змістом статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII в редакції на час спірних відносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Як зазначалось, відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII та «;Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно у редакціях на час спірних відносин).
За визначенням понять, наведених у статті 1 Закону №3543-ХII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-ХII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом №2011-ХII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260 в редакції на час спірних правовідносин), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Суд зазначає, що виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою. При цьому, норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби .
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України в рішенні від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, залишений без змін Постановою Великої Палати Верховного Суду України 21.08.2019.
За таких обставин, беручи до уваги висновки Верховного Суду України в зразковій справі №620/4218/18 та зважаючи на те, що спірні відносини з отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період, а позивач є учасником бойових дій, на час прийняття наказу про звільнення з військової служби відповідачем-1 не було проведено нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, за 2015-2020 рр., суд дійшов до висновку, що наявна протиправна бездіяльність відповідача-1 щодо не нарахування та невиплати такої, тому з метою відновлення порушеного права слід зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Позовні вимоги про стягнення невиплаченої індексації не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів порушеного права в цій частині. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази нарахованої суми індексації, яка невиплачена позивачу, відсутні і докази наявності спору з відповідачем щодо вказаного питання. 
З цих же підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідача-1 видати грошовий атестат та довідку щодо розміру коштів, належних до виплати, оскільки з наданих суду документів не вбачається порушень прав позивача, з яким позивач пов`язує вимоги до відповідача-1 зобов`язального характеру.
Великою Палатою Верховного Суду у справі № 640/7310/19 зазначено, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси, і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві: хто, який саме суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в права, що у спірному випадку не дотримано позивачем.
Верховний Суд у постанові від 15.05.2024 у справі №160/14647/22 виснував, що при вирішенні спору суд зобов`язаний надати оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також суд зобов`язаний визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного способу захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Щодо позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, що полягає у відсутності контролю та непроведення якісного аудиту витрачання бюджетних коштів, виділених Військовій частині НОМЕР_1 на статтю витрат, а саме виплати грошового забезпечення та його складових належних до виплати при звільненні ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260. 
Згідно з пунктом 2 розділу І Наказу № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги. 
Відповідно до пункту 8 розділу І Наказу № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира. 
За змістом частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Витрачання на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України, напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів, бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів) є нецільовим використанням бюджетних коштів (частина перша статті 119 цього Кодексу). 
Головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України, приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 2 частини п`ятої статті 22 цього Кодексу). 
Матеріали справи не містять доказів подання відповідних заявок на кошти до забезпечувального фінансового органу другого рівня чи Міністерства оборони України (Департаменту фінансів Міністерства оборони України), які б врахували потребу у виплаті грошового забезпечення позивачу та відсутні рапорти/заяви позивача на виплату їй компенсацій за не використані відпустки, позивачем не доведено бездіяльності відповідача-2 у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
Суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.9, 72-90, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022, місцезнаходження: 03168, м. Київ, пр-т. Повітряних Сил, буд.6) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова