УХВАЛА

11 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/3294/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранця О. М. - головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
у складі судді Рудь І.А.
від 18.12.2025
та на постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Кучеренко О.І., Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.
від 25.03.2026 (повний текст складено 21.04.2026)
у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни 
до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтава, 
про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Біліченко Олена Василівна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просила стягнути з Державного бюджету України кошти у сумі 270 019 грн 02 коп., з яких: сума адміністративно-господарських санкцій, які сплачені згідно з постановою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023 - 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження №73858553 - 341 грн 11 коп., виконавчий збір - 20 100 грн 00 коп. у виконавчому провадженні №73858553, інфляційні - 39 421 грн 45 коп. та 3% річні - 9 156 грн 46 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було винесено постанову №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023 про стягнення з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни 201 000 грн 00 коп. штрафних санкцій.
На виконання вказаної постанови відкрито виконавче провадження №73858553, у якому з позивачки було стягнуто 221 441 грн 00 коп., у тому числі сума адміністративно-господарських санкцій 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження 341 грн 11 коп., виконавчий збір 20 100 грн 00 коп. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025, у справі №440/1797/24 скасовано постанову №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС 2023 про стягнення з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни 201 000 грн 00 коп. штрафних санкцій. 
Позивач звернулась до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів.
Листом від 09.05.2025 відповідач повідомив про відмову повернути кошти, зазначивши, що для повернення коштів слід керуватися наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».
У зв`язку з неповерненням коштів відповідачем, позивачка звернулась до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача суми 221 441 грн 00 коп., з яких сума адміністративно-господарських санкцій 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження 341 грн 11 коп., виконавчий збір 20 100 грн 00 коп. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 у справі № 904/3294/25 позов задоволено повністю; стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни безпідставно утримані кошти у сумі 221 441 грн 11 коп., інфляційні втрати у сумі 39 421 грн 45 коп., 3% річних у сумі 9 156 грн 46 коп., 3 240 грн 23 коп. судового збору, а також 15 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 904/3294/25, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 - скасовано, ухвалено нове рішення; позов задоволено частково; стягнуто з Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці (49064, Україна, м. Дніпро, Дніпропетровська область, пров. Універсальний, 12, ЄДРПОУ 44729283) на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 201 000 грн 00 коп., інфляційні втрати у сумі 8 778 грн 78 коп., 3% річних у сумі 2 114 грн 63 коп., а також 11 770 грн 50 коп. - витрат на професійну правничу допомогу; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2 542 грн 72 коп. - судового збору за подання позовної заяви; стягнуто з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 046 грн 26 коп. 
05.05.2026 Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 904/3294/25. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та про зупинення виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 904/3294/25 до закінчення розгляду справи у суді касаційної інстанції.
Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 (головуючий суддя - Баранець О.М., судді Кролевець О.А., Мамалуй О.О.).
Перевіривши матеріали касаційної скарги Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою слід відмовити, з огляду на таке.
Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; 
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; 
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
Разом з тим передбачені пп. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України випадки касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є виключенням із загального правила і відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у справі № 904/3294/25 є повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп..
Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, відповідно до якої майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).
Позовні вимоги у цій справі про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп. мають вартісну оцінку та носять майновий характер.
Позов у цій справі подано в 2025 році.
За змістом частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі - 3 028,00 гривень.
Предметом позову у справі № 904/3294/25 є повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (302 800,00 грн), тому в розумінні Господарського процесуального кодексу України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункти 1 та 2 частини другої статті 287 ГПК України.
Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстави для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у цій справі, яка передбачена підпунктом "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та вказує, що Південно-східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці подає дану касаційну скаргу задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу).
Посилання скаржника на пункти 1 та 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Водночас, Суд зазначає, що у поданій касаційній скарзі скаржник хоча й зазначив підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, проте не навів належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами "а" - "г" пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Стосовно "виняткового значення" справи для її учасника, то в цьому випадку оцінка Судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Посилання скаржника на те, що справа № 904/3294/25 має для нього виняткове значення належним чином не обґрунтоване, оскільки є тільки власним припущенням скаржника, не підтверджене жодними доказами та зводиться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що, в свою чергу, не може свідчити про винятковість цієї справи для скаржника.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні таких судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним їх власним тлумаченням, до переоцінки доказів, які були здійснені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.
За змістом статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.
Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.
На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Касаційна скарга Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дає поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що вона (касаційна скарга) стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.
Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування наявності/відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України було передбачуваним, скаржник у касаційній скарзі не навів та не мотивував належним чином наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на відсутність належного обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 904/3294/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Крім того, як вже зазначалось, касаційна скарга Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та про зупинення виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 904/3294/25 до закінчення розгляду справи у суді касаційної інстанції.
Проте, оскільки Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 904/3294/25 за касаційною скаргою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026, то розгляд зазначених клопотань судом касаційної інстанції не здійснюється. 
Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-
У Х В А Л И В:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 904/3294/25 за касаційною скаргою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026.
2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй