ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р. 	Справа № 440/349/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2026, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 27.02.26 по справі № 440/349/26
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якій просив суд:
- визнати протиправними та незаконними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виключення ОСОБА_1 з військового обліку (або зняття, залежно від актуального статусу в реєстрі) у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі станом на 23.02.2014 року;
- визнати протиправними та незаконними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити ОСОБА_1 з військового обліку (або зняти, залежно від актуального статусу в реєстрі) у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі станом на 23.02.2014 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 19.05.1989 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_5 , які полягають у не внесенні до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг" (далі по тексту – реєстр, Оберіг) відомостей про виключення ОСОБА_1 з 2015 року з військового обліку з підстав досягнення станом на 23.02.2014 законодавчо встановленого на той час граничного віку перебування в запасі, оскільки внесення у подальшому змін до законодавства щодо збільшення граничного віку перебування у запасі у розумінні статті 58 Конституції України не є підставою для повторної постановки особи на військовий облік.
Переконував, що рішення про виключення громадянина з військового обліку означає, що така особа втрачає статус військовозобов`язаного чи резервіста. Відтак, позивач не може бути постановлений повторно на військовий облік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 по справі № 440/349/26 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 у справі № 440/349/26 та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю: визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиключення позивача з військового обліку та невнесення відповідних відомостей до Реєстру; зобов`язати відповідача виключити позивача з військового обліку та внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.
Наполягав, що судом першої інстанції протиправно не враховано, що подія, з якою закон пов`язує правові наслідки щодо граничного віку перебування в запасі, настала ІНФОРМАЦІЯ_6 (досягнення ОСОБА_1 40 років), а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року № 1169-VII (далі – Закон № 1169-VII) набрав чинності 01.04.2014, а Закон України «Про внесення змін до статті 28 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» від 22 липня 2014 року № 1604-VII (далі - Закон №1604-VII) - 13.08.2014, тобто вже після досягнення позивачем граничного віку перебування у запасі. А відтак застосування до наслідків події 23.02.2014 більш пізньої редакції приписів закону, яка погіршує становище позивача, є наданням зворотної дії закону всупереч статті 58 Конституції України.
Вказував, що оскаржувана відмова ІНФОРМАЦІЯ_5 (лист від 09.01.2026 № 11/103) фактично зводиться до загального посилання на “внесення змін у 2014 році” та “підвищення граничного віку з 40 до 60 років”, без належного викладення конкретних юридичних підстав, без аналізу застосовної редакції норми саме станом на 23.02.2014, та без правової оцінки поданих позивачем доводів і документів. За таких умов, відмова не відповідає вимозі обґрунтованості та вмотивованості індивідуального акта суб`єкта владних повноважень.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Позивача було звільнено зі служби в органах МВС України в 2015 році та 16.11.2015 взято на облік ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що наявні відмітка у військовому квитку позивача серії НОМЕР_3 від 16.11.1992.
Позивач вважає, що на момент досягнення ним 40-річного віку (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_9 ) була чинною редакція ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою граничний вік перебування у запасі для осіб рядового складу становив 40 років. Відтак, з 24.02.2014 він законно набув право на виключення з військового обліку за віком.
30.12.2025 позивач звернувся з заявою до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з тим, що станом на 23.02.2014 року, згідно з ч. 2 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (редакція від 01.01.2014), граничний вік перебування у запасі другого розряду для рядового, сержантського і старшинського складу становив 40 років. Таким чином, позивач досяг граничного віку, що є, як вважає позивач, безумовною підставою для припинення військового обов`язку та виключення з обліку, у зв`язку з викладеним просив розглянути питання щодо його статусу як військовозобов`язаного, провести процедуру виключення його з військового обліку (або зняття, залежно від актуального статусу в реєстрі) у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі станом на 23.02.2014 року, внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Листом від 09.01.2026 №11/103 ІНФОРМАЦІЯ_3 надав відповідь, якою відмовив позивачу у виключені з військового обліку, у зв`язку з тим що у 2014 році були внесені зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" яким граничний вік перебування в запасі для рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу було підвищено з 40 до 60 років.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовною заявою для захисту своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності у діях відповідача будь-яких ознак протиправності, адже сам по собі факт досягнення позивачем 40-річного віку 23.02.2014 не створює для нього правових наслідків у вигляді автоматичного виключення з військового обліку після звільнення у 2015 році, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин норми права в попередній редакції втратили чинність та не підлягали застосуванню.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що взяття позивача на військовий облік 16.11.2015 ІНФОРМАЦІЯ_10 після його звільнення зі служби в органах МВС України відбулося відповідно до вимог чинного на той час законодавства України, а тому є правомірним та таким, що не порушує прав та законних інтересів позивача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок відмови відповідача виключити позивача з військового обліку у зв`язку із досягненням ОСОБА_1 з 24.02.2014 граничного віку перебування в запасі.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі по тексту - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з пунктом 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до пункту 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано положеннями Закону № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
У розумінні частини третьої статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною сьомою статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За визначенням, наведеним у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Частиною 9 статті 1 Закону № 2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону № 2232-XII).
Приписами статті 37 Закону № 2232-ХІІ визначено підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Відповідно до статті 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 24.02.2014, взяттю на військовий облік призовників та військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України: 
1) на військовий облік призовників: 
приписані до призовних дільниць; 
які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; 
які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають приписці до призовних дільниць; 
2) на військовий облік військовозобов`язаних: 
звільнені з військової служби в запас; 
звільнені з альтернативної (невійськової) служби; 
військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-закордону на нове місце проживання; 
звільнені зі служби начальницького та рядового складу Міністерства внутрішніх справ України, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту(крім осіб, прийнятих на службу цивільного захисту у порядку, визначеному Кодексом цивільного захисту України, до проходження строкової військової служби), Державної кримінально-виконавчої служби України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;
які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; 
виключені з військового обліку Служби безпеки України; 
які відповіднодостатті18цьогоЗаконузвільненівід призову на строкову військову службу. 
Взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають жінки, що належать до категорій, зазначених у частині одинадцятій статті 1 цього Закону. 
Призовники та військовозобов`язані після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік. 
У воєнний час виїзд призовників і військовозобов`язаних з місця проживання без дозволу районного(міського)військового комісаріату забороняється. 
Зняттю з військового обліку призовників та військовозобов`язаних у військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України: 
1) з військового обліку призовників: 
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; 
які вибувають на строк більше трьох місяців за межі України; 
які взяті згідно з рішеннями комісії з питань приписки або призовної комісії на облік військовозобов`язаних; 
які отримали військові звання офіцерського складу після проходження військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу; 
2) з військового обліку військовозобов`язаних: 
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; 
які після проходження строкової військової служби прийняті на військову службу до інших військових формувань або на службу в органи внутрішніх справ, податкової міліції, в органи і підрозділи цивільного захисту, в Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України та в Державну кримінально-виконавчу службу України;
які вибули на строк більше трьох місяців за межі України; 
в інших випадках за рішенням Міністерства оборони України. 
Виключенню з військового обліку у районних(міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які: 
1) призвані чи прийняті на військову службу або направлені для проходження альтернативної (невійськової) служби; 
2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів; 
3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; 
4) досягли граничного віку перебування в запасі; 
5) припинили громадянство України; 
6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; 
7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; 
8) не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності; 
9) померли. 
Взяття на військовий облік військовозобов`язаних Служби безпеки України здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про Службу безпеки України".
Запас військовозобов`язаних згідно зі статтею 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку – 24.02.2014, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебували у запасі та мали військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком:
1) перший розряд – до 35 років;
2) другий розряд: рядовий склад – до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини – до 45 років; прапорщики і мічмани – до 50 років.
При цьому граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII внесено зміни до статті 28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»» від 22 липня 2014 року № 1604-VII – до 60 років.
Водночас, приписи Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві, змін не зазнали.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 30.12.2025 про внесення до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг" відомостей про його виключення з військового обліку вік позивача становив 51 рік.
Отже, з набранням чинності змін до статті 28 Закону № 2232-XII від 27 березня 2014 року №1169-VII та від 22 липня 2014 року № 1604-VII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Відтак, оскільки за нормами статті 28 Закону № 2232-XII, чинними дату розгляду заяви позивача від 30.12.2025 (09.01.2026), ОСОБА_1 не досягнув граничного віку перебування у запасі, який дає право на виключення з військового обліку (60 років) у відповідача були відсутні законні підстави для внесення до Єдиного Електронного Реєстру "Оберіг" відомостей про виключення з військового обліку з 2015 року позивача.
Щодо приписів частини першої статті 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, колегія суддів зазначає таке.
У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
Отже, у даному випадку йдеться не про кримінальну або адміністративну відповідальність, а про поновлення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.
Колегія суддів зауважує, що у зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
З часу набрання чинності змін до вказаного Закону він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Таким чином, у контексті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку про необхідність керуватись приписами законодавства, чинними на момент виникнення спірних правовідносин, тобто під час звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 30.12.2025 про виключення з військового обліку.
Враховуючи вищевикладене, оскільки за чинними нормами статті 28 Закону № 2232-XII ОСОБА_1 не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність відмови ІНФОРМАЦІЯ_5 у внесенні до Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг" відомостей про виключення з військового обліку з 2015 року ОСОБА_1 та не вбачає підстав для її скасування.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 по справі № 440/349/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій