УКРАЇНА
 
ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. МИКОЛАЄВА
 
__________________________________________________
 
Справа №  490/2433/26 
Провадження № 1-кп/490/940/2026 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«26» травня 2026 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1 
- ОСОБА_2 
- ОСОБА_3 

при секретарі - ОСОБА_4 

за участі прокурора - ОСОБА_5 

обвинуваченого - ОСОБА_6 
його захисника - ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Феодосія Автономної Республіки Крим, є росіянином, громадянином України, здобув неповну середню освіту, є розлученим, неповнолітніх дітей не має, проходе військову службу у гвардійському мотострілецькому полку № 1307, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що не має судимостей
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 111, частиною 7 статті 1111? Кримінального Кодексу України

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як громадянин України, котрий відповідно до ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який, у відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, умисно, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану. 
Зокрема, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, вирішив взяти участь у бойових діях на боці ворога (країни-агресора) -РФ, з метою нанесення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перейшовши на бік ворога.
ОСОБА_6 , будучи обізнаним про те, що ЗС РФ своїми діями здійснюють широкомасштабні бойові дії на всій території України, розумів, що його призов та подальша служба в ЗС РФ передбачатиме участь в таких бойових діях.
Така обізнаність особи випливає з того, що РФ з 20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ. 
Крім того, РФ та так звані «ДНР, «ЛНР», НЗФ на території АР Крим та м. Севастополя здійснюють спільні бойові дії проти України, РФ оголошено загальну мобілізацію на територіях самопроголошених республік і на території АР Крим та м. Севастополя. Вказане широко висвітлювалась в засобах масової інформації та на відкритих Інтернет-ресурсах. 
Громадянин України ОСОБА_6 народився у місті Феодосія Автономної Республіки Крим та до лютого 2025 року мешкав у АДРЕСА_2 . У 2014 році, після незаконної окупації ЗС РФ Республіки Крим ОСОБА_6 отримав паспорт громадянина РФ.
У лютому 2025 року ОСОБА_6 був затриманий правоохоронними органами РФ за підозрою у вбивстві людини за ст. 105 УК РФ. 
У липні 2025 року, більш точну дати досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим, у приміщенні Сімферопольського СІЗО №1, де утримувався ОСОБА_6 , слідчий запропонував останньому укласти контракт із ЗС РФ на участь у збройному конфлікті з Україною. При цьому, ОСОБА_6 було обіцяно, що у разі укладання контракту із ЗС РФ, кримінальна справа стосовно нього буде зупинена та закрита після року служби за контрактом.
Бажаючи звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 надав свою згоду на укладення контракту, усвідомлюючи, що його подальша служба за контрактом в ЗС РФ буде передбачати участь у збройному конфлікті РФ з Україною на стороні РФ.
31.07.2025 ОСОБА_6 у військоматі АДРЕСА_3 , уклав контракт на проходження військової служби з гвардійським мотострілецьким полком № 1307 в/ч НОМЕР_1 з пунктом постійної дислокації в АДРЕСА_4 . За умовами контракту ОСОБА_6 отримав посаду стрільця та військове звання рядовий.
Таким чином ОСОБА_6 , будучи громадянином України, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану та добровільно виявив бажання на участь у збройних формуваннях держави-агресора, надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Починаючи з 01.08.2025 ОСОБА_6 , будучи громадянином України, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту в умовах військового стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, почав брати участь у збройних формуваннях держави-агресора – ЗС РФ, надавати вищевказаному формуванню допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (зокрема – на територіях поблизу м. Маріуполь та м. Бахмут Донецької області).
Далі, з 01.08.2025 ОСОБА_6 , відвезли на полігон біля міста Маріуполь Донецької області (тимчасово окупована територія України), де він з 01.08.2025 до 23.08.2025 під керівництвом інструкторів ЗС РФ проходив військову підготовку та вишкіл, навчався стрільбі із різних видів озброєння, а саме: з автомату Калашнікова АК-74, кулемету Калашнікова модернізованого, ручного протитанкового гранатомету, освоїв методи ведення штурмових дій та основні навики тактичної медицини. На час проходження військової служби ОСОБА_6 отримав військовий позивний « ОСОБА_9 ».
23.08.2025 ОСОБА_6 перемістили на військовий полігон ЗС РФ, приблизно у 80 км від міста Бахмут Донецької області, де він до 01.09.2025, під керівництвом інструкторів ЗС РФ, продовжив навчання з ведення бойових дій.
3 01.09.2025 ОСОБА_6 разом з іншими військовослужбовцями мотострілецького полку №1307 в/ч НОМЕР_1 , в очікуванні наказу щодо наступу на позиції Збройних Сил України та безпосередньої участі в бойових діях проти них, до 06.09.2025 перебував у підвальному приміщенні в м. Бахмут.
06.09.2025 ОСОБА_6 від свого безпосереднього командування, а саме: командирів на позивні « ОСОБА_10 », «Злой», «Сєдой» отримав наказ на зайняття позицій в лісосмузі біля населеного пункту Костянтинівка Донецької області.
3 06.09.2025 до 08.09.2025 ОСОБА_6 у складі штурмової групи виконував бойову задачу щодо перебування на зайнятій позиції, відбиття можливого наступу, очікування підкріплення для подальшого просування в район дач у складі штурмової групи. 
08.09.2025 ОСОБА_6 , вийшов з позиції, припинив збройний опір, склав зброю та здався у полон військовослужбовцям збройних сил України, добровільно припинив свою участь в указаному збройному формуванні держави-агресора.
За час несення служби в ЗС РФ протягом 01.08.2025-08.09.2025 ОСОБА_6 вчиняв наступні дії:
-приймав добровільно участь у веденні бойових дій проти України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України;
-здійснював окупацію та утримання захоплених позицій, територій України;
-виконував вказівки та накази командирів з числа військовослужбовців збройних сил РФ, які за званням чи посадою вище;
-під час несення служби у військовій польовій камуфльованій формі зразка ЗС РФ із закріпленими розпізнавальними знаками, які вказують на приналежність до ЗС РФ, що можуть бути впізнані на відстані, відкрито носив при собі вогнепальну зброю;
-брав активну участь у візуальному спостереженні за повітряним та наземним простором з метою виявлення та знешкодження сил і засобів Збройних сил України з наявної в нього автоматичної зброї, а також здійснення доповіді до командного пункту про обстановку на закріпленій ділянці фронту, та інші незаконні дії на боці РФ.
Таким чином, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, перебуваючи та діючи з 01.08.2024 по 08.09.2025 у складі ЗС РФ, усвідомлюючи, що діє в умовах збройного конфлікту та введеного на території України воєнного стану, триваючої відкритої військової агресії РФ проти України, здійснення її збройними силами інтенсивних ракетно-бомбових ударів та артилерійських обстрілів по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, окупації її територій, своїми умисними діями на боці РФ як держави-агресора в період з 01.08.2025 по 08.09.2025 брав активну участь у військовій агресії проти України, тим самим вчинив державну зраду в формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, та діяв на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України та добровільно брав участь в збройних формуваннях держави-агресора – ЗС РФ, надавав таким формуванням допомогу у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України

Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнається обвинувачений.

Дії обвинуваченого слід кваліфікувати:
-за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України – як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинена в умовах воєнного стану;
-за частиною 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України — як добровільна участь громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора, а також - надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України

Позиції сторін.

1. Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважала вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину за встановлених судом обставин доведеною; його дії — кваліфікованими вірно.
Спираючись про таке, просила призначити йому покарання за кожен з вчинених ним злочинів – в межах санкцій відповідних частин відповідних статей Кримінального Кодексу України.
Також просив призначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у вигляді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією усього майна, яке перебуває у його власності, та позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, Збройних Силах України та інших військових формуваннях України, правоохоронних органах строком на 15 років.

2. Обвинувачений свою вину у вчиненні злочинів за вказаних вище обставин по суті визнав частково.
В той же час зазначив, що в частині кваліфікації його дій та запропонованого прокурором покарання з прокурором згоден.
3. Захисник у суді позицію свого підзахисного підтримав.

Показання обвинуваченого

Під час судового засідання обвинувачений вказував таке.

1. Він народився на Україні - в Автономній Республіці Крим – та за народженням набув громадянство України. 
У 2014 році у зв`язку із тим, що Автономна Республіка Крим була приєднаною до території Російської Федерації, він отримав громадянство цієї держави. При цьому у громадянство Російської Федерації він перейшов добровільно, з отриманням паспорту цієї держави він погодився.
Після того ніяких правовідносин з державою Україна не підтримував, підтримував відносини лише з Російською Федерацією.

2. Далі, на початку 2025 року він побив тещу, у зв`язку із чим «опинився» у слідчому ізоляторі.
Коли він перебував у слідчому ізоляторі, йому запропонували підписати контракт на проходження служби у збройних силах Російської Федерації, який передбачав участь у бойових діях проти держави Україна. 
При цьому йому пообіцяли, що «всё будет тихо, спокойно… Получишь медаль, и всё сотрется» (в сенсі – справа буде закритою)
Та він, прагнучи звільнитись з місць позбавлення волі та побачивши, що «все ребята уходят, уходят, уходят» вирішив підписати контракт.

2.1. При цьому він не мав мети заподіяти шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності,обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, досягнути такий результат не прагнув; прагнув лише звільнитись з місць попереднього ув`язнення та позбавлення волі.

2.2. До того ж, підписуючи контракт, він вважав, що є громадянином лише Російської Федерації та підписував цей контракт саме як громадянин цієї держави.

3. Далі, уклавши контракт, він у складі відповідного підрозділу проходив навчання спочатку – у Ростові, потім – під ОСОБА_11 та під Маріуполем.

4. Зрештою, його вивели на бойову позицію в районі Бахмуту, де перебували три доби.
Після цього його взяли в полон військовослужбовці Збройних Сил України.

5. При цьому обвинувачений уточнив, що в бік Збройних Сил України не зробив жодного пострілу; коли його брали в полон, мав можливість оказати спротив та діяти зброєю, проте – робити це не побажав, оскільки йому: «жизнь было жалко людей».

6. Обвинувачений також зазначив, що наразі ані – поновлювати зв`язок з державою Україна, ані – надалі жити у цій державі не планує, планує якнайшвидше повернутись до Російської Федерації.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Щодо обставин укладання ОСОБА_6 контракту на проходження служби у складі збройних сил Російської Федерації та подальшого проходження служби в збройних силах цієї держави.

А……Як зазначалось вище, під час судового засідання обвинувачений факти укладення ним контракту на проходження військової служби у збройних силах Російської Федерації, а також його – його подальшого проходження служби у складі цих збройних сил (зокрема – учать у бойових діях проти України) підтвердив.

Б......При цьому він зазначив, що не вважає за доцільне досліджувати інші (окрім його пояснень) докази стосовно цих обставин та погодився із тим, що відповідно до приписів частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України ці обставини мають встановлюватись лише на підставі самих лише його показань.
Оцінюючи цю позицію обвинуваченого, суд дійшов такого.

І……Порядок врахування такої позиції є врегульованим у таких приписах законодавства та настановах судової практики.

1. Відповідно до частини 5 статті 9 Кримінального Процесуального Кодексу України 
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини

Європейський суд з прав людини запровадив підхід, відповідно до якого
ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови 
/див., окрім іншого, рішення у справі «Боротюк проти України» (пункт 80); «Сейдович проти Італії» (Sejdovic v. Italy) (пункт 86)/

2. Відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України
Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

3. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к зробив такий висновок про застосування норм права
Відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин. 

ІІ……З огляду на ці вимоги діючого законодавства та настанови судової практики суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

1. Погодившись на встановлення обставин укладання ним контракту та подальшого проходження служби у складі збройних сил Російської Федерації (зокрема – участі у бойових діях) на підставі самих лише його показань, ОСОБА_6 поза розумним сумнівом погодився на суттєве обмеження його права на гарантії справедливого судового розгляду.
Так, погодившись з такими обсягом та порядком дослідження доказів, він відмовився від перевірки доказової вартості зібраних у справі доказів в частині визнаних ним обставин, а також - від вирішення питання про те, чи не заподіяла процедура, що була застосована під час збирання доказів, непоправної шкоди справедливості судового розгляду.

2. З огляду на таке суд відзначає, що «відмова» ОСОБА_6 від таких гарантій була виражена у передбаченій законом «недвозначній формі», а саме - він прямо заявив про таку «відмову» під час судового засідання.

3. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд перевірив, чи правильно розуміє обвинувачений зміст визнаних ним обставин.
Під час такої перевірки суд встановив наступне.

3.1. Обставини укладання контракту та подальшого проходження військової служби у складі збройних сил Російської Федерації, що визнаються обвинуваченим, були викладені ним самим.

3.2. До того ж, обвинувачений у суді зазначив, що усвідомлює значення цих обставин та результати їх оцінки з точки зору законодавства України.

3.3. Суд також враховує, що у розгляді кримінального провадження бере участь захисник, в присутності якої обвинувачений надавав визнавальні показання суду.

Наведене у сукупності не залишає приводів для розумного сумніву у тому, що обвинувачений вірно розуміє зміст визнаних ним обставин та юридичне значення цих обставин.

4. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд перевірив, чи є така «відмова» добровільною.
Під час такої перевірки суд встановив наступне.

4.1. Сама по собі «відмова» від права на гарантії справедливого судового розгляду була висловленою ОСОБА_6 за відсутності обставин, які можуть бути розціненими, як примус.
Так, вона була висловленою під час судового засідання під час обговорення питання про порядок дослідження доказів у справі одразу після надання судом обвинуваченому можливості висловити свою думку з цього приводу; під час висловлення думки обвинувачений не вагався, про свою «відмову» від права на гарантії справедливого судового розгляду він заявив чітко та недвозначно.

4.2. При цьому перебіг судового розгляду сам по собі не створював умов, які могли б бути розціненими, як примус до визнання винуватості у вчиненні злочину.
Так, справа була розглянута у найкоротші строки та в порядку, що передбачений діючим Кримінальним Процесуальним Кодексом України, без будь-яких спрощень та відступів від припису закону.

4.3. Суд також нагадує, що, як доведено вище, зміст визнаних ним обставин та їх юридичне значення обвинувачений розуміє вірно.
Таке виключає вплив обману на його рішення про «відмову» від гарантій справедливого судового розгляду.

Наведене у сукупності не залишає приводів для розумного сумніву у тому, що «відмова» обвинуваченого ОСОБА_6 від права на гарантії справедливого судового розгляду є добровільною.

5. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд відзначає, що відповідна «відмова» обвинуваченого ОСОБА_6 супроводжувалась передбаченими законом гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови

5.1. Так, судом обвинуваченому /в тому числі — на рідній для нього російській мові/ були роз`яснені зміст та значення однозначного висловлювання ним позиції із приводу визнання обставин справи та відсутності необхідності у перевірці доказів цих обставин, а також - передбачені законом наслідки такої позиції.
Проте обвинувачений, усвідомивши свої права у суді та наслідки відмови від дослідження доказів, свою винуватість визнав, скористатись правом на розгляд справи у повному обсязі не побажав та наполягав на недоцільності дослідження доказів з метою перевірки обставин, викладених у його визнавальних показаннях.

5.2. До того ж, у розгляді кримінального провадження, зокрема - під час висловлювання обвинуваченим згоди на встановлення обставин справи лише на підставі одних його показаннях - брав участь захисник, що є гарантією як дотримання його прав у процесі, так й - реалізації ним права не свідчити проти себе.

6. Додатково суд відзначає й те, що доказів на спростування визнаних обвинуваченим обставин матеріали кримінального провадження не містять; сторони, зокрема — захист — про наявність таких обставин не посилаються.

З урахуванням наведеного обставини укладання обвинуваченим контракту на проходження військової служби у складі збройних сил Російської Федерації та його подальшої служби (зокрема - відкритої участі у бойових діях у складі цих збройних сил) суд вважає встановленими.

Щодо умов вчинення цих дій.

1. Факт міжнародного збройного конфлікту між Україною — з одного боку, та Російською Федерацією — з іншого, а також — факт широкомасштабного військового вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України в межах цього конфлікту та викликаних цим активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року й до теперішнього часу є очевидними, загальновідомими та сторонами кримінального провадження не оспорюються.

2. Абзацом 3 частини 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» констатовано, що 
Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. 

3. Постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27 січня 2015 року Російська Федерація визнана державою-агресором.

4. Відповідно до статті 1 Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (затвердженого Законом України № 2102- ІХ від 24 лютого 2022 року) /із змінами, внесеними Указами: від 14 березня 2022 року № 133/2022 (затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ); від 18 квітня 2022 року № 259/2022 (затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), від 17 травня 2022 року № 341/2022 (затвердженим Законом України від 23 травня 2022 року № 2263-ІХ), від 12 серпня 2022 року № 573/2022 (затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ), від 07 листопада 2022 року № 757/2022 (затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738 - ІХ), від 06 лютого 2023 року № 58/2023 (затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-ІХ), від 01 травня 2023 року (затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-ІХ), від 26 липня 2023 року № 451/2023 (затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ), від 06 листопада 2023 року № 734/2023 (затвердженим Законом України від 07 листопада 2023 року № 3429-IX), від 05 лютого 2024 року № 49/2024 (затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року № 3564-ІХ), від 06 травня 2024 року № 271/2024 (затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року № 3684-ІХ), від 23 липня 2024 року № 469/2024 (затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-ІХ), від 28 жовтня 2024 року (затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-ІХ), від 14 січня 2025 року № 26/2025 (затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року № 4220-ІХ), від 06 травня 2024 року № 271/2024 (затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року № 3684-IX), від 14 липня 2025 року № 478/2025 (затвердженим Законом України від 15 липня 2025 року № 4524-IX), від 20 жовтня 2025 року (затвердженим Законом України № 4643-ІХ від 21 жовтня 2025 року), від 12січня 2026 року № 40/2026 (затвердженим Законом України № 4757-ІХ від 13 січня 2026 року), від 27 квітня 2026 року (затвердженим Законом України № 4857-ІХ від 28 квітня 2026 року)/ з 24 лютого 2022 року й до теперішнього часу в Україні безперервно діє військовий стан..

Щодо громадянства обвинуваченого.

А......Стосовно громадянства обвинуваченого судом досліджені такі докази.

1. Як зазначалось вище, ОСОБА_6 стверджував, що під час підписання контракту він був (та наразі – є) громадянином Російської Федерації.

2. На підтвердження тої обставини, що на момент укладання контракту він є громадянином України, органи досудового розслідування та публічне обвинувачення надали суду копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був виданий 22 травня 2008 року Феодосійським МВ ГУ МВС України в Криму.

Достовірність цієї копії, її відповідність оригіналу та дотримання під час її отримання для мети досудового розслідування встановленої правової процедури сторони кримінального провадження, зокрема — захист — не оспорюють.

3. З наданого суду протоколу тимчасового доступу від 12 березня 2026 року вбачається, що рішення про припинення громадянства України ОСОБА_6 не приймалось та матеріали для прийняття такого рішення у встановленому порядку не оформлювались.

Достовірність відомостей цього протоколу та дотримання встановленої правової процедури під час їх отримання цієї копії, її відповідність оригіналу та дотримання під час її отримання для мети досудового розслідування сторони кримінального провадження, зокрема — захист — не оспорюють.
Б......Оцінюючи ці докази у їх сукупності, суд враховує такі приписи діючого законодавства.

І......Відповідно до статті 58 Конституції України
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
/частина 1/
Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
/частина 2/

Конституційний Суд України тлумачив приписи цієї статті неодноразово.
Зокрема, у рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд (Перший Сенат) виснував таке
за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

ІІ......Відносини громадянства України є врегульованими таким чином.

1. Відповідно до статті 4 Конституції України
В Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. 

2. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено таке.

Тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України ... незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.
За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
/частини 1 статті 1/ 

Примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.
/частина 6 статті 5/ 

Основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є, зокрема, захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини;
/пункт 1 частини 2 статті 5/ 

Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
/частини 1 статті 9/

У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. 
/частини 1 статті 17/

3. Законом України «Про громадянство України» визначає, зокрема, таке.

3.1. Приписами цього Закону в редакції Закону № 3897-ІХ від 20 серпня 2024 року, що діяла станом на момент укладання обвинуваченим контракту та перебування ним у складі збройних сил Російської Федерації визначалось таке.

Законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах:
1)єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України;
2)запобігання виникненню випадків безгромадянства;
3)неможливості позбавлення громадянина України громадянства України;
4)визнання права громадянина України на зміну громадянства;
5)неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя;
6)рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України;
7)збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
/стаття 2/

Громадянство України припиняється:
1) внаслідок виходу з громадянства України;
2) внаслідок втрати громадянства України;
3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
/стаття 17/

Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.
/частина 1 статті 18/ 

Підставами для втрати громадянства України є:
1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки:
1)одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав;
2)набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями;
3)автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем;
4)автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;
2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою;
3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
/частина 1 статті 19/ 
...
Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.
/частина 3 статті 19/ 

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.
/ стаття 20/ 

3.2. 16 січня 2026 року набув чинності Закон України № 4502-ІХ від 18 червня 2025 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення реалізації права на набуття та збереження громадянства України».
Цим законом вносились зміни до процитованих вище приписів статей 2, 18, 19 Закону України «Про громадянство України»

Так, приписи статті 2 Закону України «Про громадянство України» були доповнені принципом
визначення правового режиму одночасної належності громадянина України до громадянства (підданства) двох або більше держав з урахуванням забезпечення національної безпеки та національних інтересів України, недопущення привілеїв чи обмежень за ознаками наявності у громадянина України громадянства (підданства) іноземної держави (іноземних держав)
/пункт 8/

Частина 1 статті 18 була доповнена таким
«Громадянин України, який одночасно є громадянином (підданим) держави (держав), громадяни (піддані) якої (яких) набувають громадянство України у спрощеному порядку, може вийти з громадянства України за його клопотанням в іноземній державі, громадянином якої він є незалежно від місця його проживання»

Приписи статті 19, відповідно до закону № 4502-ІХ, є такими
Підставами для втрати громадянства України є:
1)добровільне набуття громадянином України громадянства держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, або громадянства (підданства) держави, громадяни (піддані) якої не можуть набути громадянство України у спрощеному порядку, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
Добровільним набуттям громадянства (підданства) іншої держави (держав) вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства (підданства) іншої держави звернувся із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство (підданство) якої набуто.
Не вважається добровільно набутим на тимчасово окупованій території України громадянство держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, у тому числі якщо набуття такого громадянства вимагало звернення із заявою чи клопотанням про його набуття відповідно до порядку, встановленого такою державою, а також у разі набуття громадянином України, якого незаконно депортовано з тимчасово окупованої території України, громадянства держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, крім випадків, коли дії такої особи спрямовані на пропаганду війни, публічної підтримки збройної агресії проти України або створюють загрози національній безпеці та/або національним інтересам України в розумінні Закону України «Про національну безпеку України».
Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства (підданства) випадки множинного громадянства, зазначені в пунктах 1-4 частини першої статті 5-1 цього Закону;
2)набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону у випадках подання неправдивих відомостей, підроблених документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого стосовно особи не могло бути прийнято рішення про прийняття до громадянства України, обману або невиконання зобов`язання, взятого особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у декларації про відмову від іноземного громадянства та визнання себе лише громадянином України або в декларації про визнання себе громадянином України, або невиконання зобов`язання про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на визначення рівня володіння державною мовою;
3)встановлення факту проходження особою військової служби за контрактом у державі, визнаній Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом;
4)набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно осіб, засуджених в Україні за вчинення злочину проти основ національної безпеки України, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, за вчинення терористичного акту, сприяння вчиненню терористичного акту, публічні заклики до вчинення терористичного акту, створення терористичної групи чи терористичної організації, за фінансування тероризму, створення злочинної організації, керівництво такою організацією або її структурними частинами, створення злочинної спільноти, встановлення або поширення злочинного впливу, сприяння учасникам злочинних організацій та приховування їх злочинної діяльності;
5)встановлення факту участі у збройній агресії проти України з боку держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, або яка перебуває у збройному конфлікті з Україною чи сприяла (сприяє) вчиненню збройної агресії проти України та/або участі в окупаційній адміністрації Російської Федерації на тимчасово окупованій території України.
/частина 1/
Положення пунктів 1, 3-5 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства.
/частина 2/
Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, є дата видання відповідного указу Президента України
/частина 3/

4. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 

Верховний суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 22 серпня 2023 року у справі № 759/4148/17 виснував, зокрема, що
відповідно до ст. 4 Конституції України, статей 2, 17-20 Закону України "Про громадянство України", ч. 4 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" [обвинувачена] по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати [обвинуваченою] громадянства України;

В......З огляду на ці приписи діючого законодавства та дороговкази судової практики суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

1. Згадана копія паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_6 доводить, що станом на травень 2008 року він набув громадянство України; наявність підстав для такого сторони кримінального провадження, зокрема — захист — не оспорюють.

2. Матеріалами справи встановлено, та сторони не заперечують того, що в зв`язку із окупацією та подальшою анексією Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим він, як громадянин України, який проживає на тимчасово окупованій території, отримав паспорт громадянина Російської Федерації.

3. Проте, процитовані вище приписи Конституції України, статей 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», частини 4 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням процитованих вище настанов судової практики, доводять, що за таких обставин отримане ним громадянство РФ не визнається Україною, а відтак — не може бути підставою для втрати ОСОБА_12 громадянства України.

4. До того ж суд повторює, що, як свідчать відомості згаданого вище протоколу тимчасового доступу, , Президентом України указів про припинення обвинуваченим громадянства України не видавалось.

Отже, на момент подій, що є предметом розгляду цього кримінального провадження, ОСОБА_6 громадянство України не припинив, а за такого — як на той момент, так й на теперішній час є громадянином України.

Оцінка суду.

1. Наведені відомості поза розумним сумнівом доводять, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України, добровільно взяв участь у збройному формуванні держави-агресора під час міжнародного збройного конфлікту між Україною та Російською Федерацією.

2. Суд також відзначає, що ті обставини, що ОСОБА_6 , укладаючи контракт на проходження військової служби у збройних силах Російської Федерації, діяв свідомо, цілеспрямовано та добровільно, а також — що він усвідомлював, що, беручи участь у цьому конфлікті, діятиме на шкоду Україні, прямо підтверджується обвинуваченим у наведених вище показаннях.

3. Під час ухвалення вироку враховує суд й таке.

3.1. Відповідно до частини 3 статті 26 Кримінального Процесуального Кодексу України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

3.2. З огляду на таке, суд відзначає, що в обставинах цього кримінального провадження ані – викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження, ані – твердження сторони обвинувачення щодо юридичної оцінки цих дій – захист не оспорював.

Враховуючи наведене, суд вважає вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину за встановлених судом обставин доведеною, а його дії під час досудового розслідування – кваліфікованими вірно.

Мотиви зміни обвинувачення.

Норми права

А......Вирішуючи питання про можливість зміни висунутого ОСОБА_13 обвинувачення, суд виходе з таких приписів діючого законодавства та настанов судової практики.

І......Відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України
Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 

1.Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к зробив такий висновок про застосування норм права
Відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин. 

2. Європейський Суд з Прав Людини у своєму рішенні у справі "Ростовцев проти України" /заява № 2728/16/ зазначив, що
вжите у частині 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України поняття «обставини» … розповсюджувалося лише на фактичні обставини справи та не включало в себе їхню кримінально-правову кваліфікацію.
/пункт 34/
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 756/5578/15-к підтвердила, що таке тлумачення відповідає вимогам національного законодавства та сталої судової практики.

ІІ......Далі суд враховує такі приписи діючого законодавства та настанови судової практики.

1. Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 3 статті 374 Кримінального Процесуального Кодексу України вироку суду, окрім іншого, має містити у собі: «формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення».

2. У частині 1 статті 91 цього Кодексу визначено, що 
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема:
-подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
-винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3. Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16 виснував, що обвинувачення складається з трьох складових - фабули обвинувачення /тобто - виклад фактичних обставин вчиненого злочину/ яка є фактичною моделлю вчиненого злочину, а також - юридичного формулювання: формули /тобто - правової кваліфікації/ та формулювання обвинувачення /тобто - формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України/, яке є правовою моделлю злочину, вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. При цьому наведені обвинуваченні фактичні дані в своїй сукупності мають вичерпно визначати кожен з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, має надати можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

ІІІ......Далі, відповідно до статті 337 Кримінального Процесуального Кодексу України
Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. 
/частина 1/
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. 
/частина 3/

Б......Наведені приписи діючого законодавства та настанови судової практики доводять таке.

1. Приписи частини 3 статті 349 Кримінального Кодексу України визначають лише та виключно порядок встановлення певних обставин вчинення кримінального правопорушення.
При цьому встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення в такому порядку не перешкоджає зміні обвинувачення в частині, що не стосується встановлених у такому порядку обставин (зокрема — в частині оцінки злочинної поведінки, кваліфікації злочину тощо).

2. Самі обставини, що встановлюються судом під час розгляду кримінального провадження обмежуються тими, що становлять елементи складу злочину, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

3. «Зміною обвинувачення» у юридичному сенсі є такі зміни його фабули (тобто - фактичної моделі), що призводять до зміни елементів складу кримінального правопорушення, що, в свою чергу, тягне зміну у формулюванні вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України, а за такого - його правової кваліфікації.

В......З огляду на таке суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає наступне.

Висуваючи обвинувачення ОСОБА_6 , органи досудового розслідування та публічне обвинувачення в наданому суду обвинувальному акті розгалужений опис обставин планування та розвитку збройної агресії Російської Федерації проти України, надали оцінку діям Російської Федерації у збройному конфлікті та навели чисельні нормативні акти, які при цьому Російською Федерацією були порушеними.
Проте, ці посилання не мають жодного відношення до елементів складу вчиненого ОСОБА_6 злочину, отже — не мають значення для цього кримінального провадження.

За такого з висунутого ОСОБА_6 обвинувачення ці посилання слід виключити, як зайві, обмежившись лише самою по собі констатацією факту наявності міжнародного збройного конфлікту, який сам по собі є обстановкою, у якій обвинуваченим був вчинений злочин.

Як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд відповідно до частини 2 статті 66 Кримінального Кодексу України враховує, що він своєю позицією по суті справи сприяв у судовому розгляді кримінального провадження.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не встановлено.

Мотиви призначення покарання 

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно ОСОБА_6 , суд, керуючись приписами статті 65 Кримінального Кодексу України, виходе з санкцій відповідних частин відповідних статей Кримінального Кодексу України, враховує ступень тяжкості вчиненого ним злочину, обставину, що пом`якшує його відповідальність, а також особу винного.
При цьому суд враховує таке.

Стосовно ступеню тяжкості скоєного обвинуваченим злочину.

1. Відповідно до приписів частини 6 статті 12 Кримінального Кодексу України вчинений ОСОБА_6 злочин є особливо тяжким.
2. Далі, вчинений ОСОБА_6 злочин посягає на основи Національної Безпеки України.
З огляду на таке суд відзначає, що в умовах воєнного стану, коли захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної, інформаційної безпеки стає не лише найважливішою функцією держави, справою всього Українського народу, а й невіддільною умовою збереження української державності як такої, вчинений ОСОБА_6 злочин за своїм характером є наднебезпечним1.

3. В той же час, суд враховує мотиви, які спонукали обвинуваченого до вчинення злочину (а саме – прагнення лише звільнитись від кримінальної відповідальності), а також той факт, що він фактично приймав участь у бойових діях лише декілька днів, протягом яких у збройний контакт з військовослужбовцями Збройних Сил України не вступав та під час зустрічі із ними – зброю не застосовував та одразу здався у полон 
Таке певною мірою знижує ступень тяжкості вчиненого ним злочину. 

Стосовно особи винного.

Обвинувачений раніше не засуджувався, має на утриманні неповнолітню дитину, негативної характеристики за місцем проживання з боку державних органів України не має.

Призначення покарання. 

А……Призначаючи обвинуваченому покарання за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України, суд враховує таке.

І……Санкція частини 2 статті 111 Кримінального Кодексу України передбачає два види основного покарання:
-довічне позбавлення волі;
-позбавлення волі на певний строк (на строк 15 років).
Вирішуючи питання про те, який з цих видів покарання слід обрати відносно обвинуваченого, суд враховує таке.

1. Відповідно до частини 1 статті 64 Кримінального Кодексу України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

2. В обставинах же цього кримінального провадження, як зазначалось вище, обвинувачений, хоча й перебував у складі збройних сил Російської Федерації, проте фактично зброєю не діяв через власні мотиви.
Таке, на переконання суду, дає підстави вважати, що його виправлення є можливим, що, в свою чергу, не є сумісним з покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Отже, за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України суд вважає за необхідне призначити обвинувачену покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.

ІІ……Санкція частини 2 статті 111 Кримінального Кодексу України передбачає обов`язкове застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна.
Отже, це додаткове покарання також має бути застосованим до обвинуваченого.

Б……Призначаючи обвинуваченому покарання за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України, суд враховує таке.

І……Санкція частини 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України передбачає основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років.
Вирішуючи питання про міру основного покарання, яке має бути призначеним ОСОБА_6 , суд враховує таке.

1. В цьому випадку ОСОБА_6 вчинений злочин, який є наднебезпечним.

2.2. В той же час, суд враховує, що в цьому випадку наявною є одна обставина, що пом`якшує його покарання, а також — наведені вище відомості про особу винного.

З огляду на таке, суд вважає, що за вчинення злочину обвинуваченому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі у розмірі, що є ближчим до максимального - строком на 14 років.

ІІ……Санкція частини 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк від десяти до 15 років.
З огляду на приписи цієї норми, характер вчиненого ОСОБА_6 злочину та встановлені судом обставини, що впливають на призначення покарання /їх значення докладно описане у розділі, де наведені мотиви призначення основного покарання/ суд вважає, що за вчинення злочину обвинуваченому слід призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права займати будь-які посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування збройних силах України та інших військових формуваннях України, правоохоронних органах України строком на 15 років.

ІІІ......Санкція частини 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України передбачає можливість призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна.
Проте, в обставинах цього кримінального провадження цей вид додаткового покарання застосовується за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України.
З огляду на таке, повторне застосування цього ж додаткового покарання суд вважає за недоцільне.

В……Відповідно до частини 1 статті 70 Кримінального Кодексу України:
При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
/частина 1/
При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу…. 
/частина 2/
До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною.
/частина 3/
І……Вирішуючи, з огляду на ці приписи, питання про призначення ОСОБА_6 основного покарання за сукупністю злочинів, суд відзначає таке.

1. Відповідно до пункту 21 Постанови № 7 від 24 жовтня 2003 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання»
При вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

2. З огляду на ці настанови судової практики суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

2.1. В обставинах цього кримінального провадження злочини, що входять до складу сукупності, утворюють ідеальну сукупність.

2.2. Окрім того, за один з них обвинуваченому призначається покарання у максимальному розмірі, передбаченому санкцією статті, яка передбачає найбільш суворе покарання.
Підстав же для призначення покарання у більшому розмірі, ніж передбачено у санкціях відповідних статей суд, з огляду на описаний вище характер вчинених ОСОБА_6 дій, не вбачає.

Отже, основне покарання за сукупністю злочинів ОСОБА_6 слід призначити із застосуванням принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим – у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.

ІІ……При цьому оскільки за кожен злочинів, що входить до складу сукупності, обвинуваченому призначаються додаткові покарання різних видів, всі додаткові покарання слід приєднати до основного покарання, що призначається ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, та виконувати кожне з них самостійно.

Порядок застосування основного покарання.

Строк відбуття покарання обвинуваченому слід рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання.

Цивільний позов  у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.

Заходи забезпечення у цьому кримінальному провадженні не застосовувались.

Речові докази та судові витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні 

Керуючись ст.ст. 368, 373-374 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В   :

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 111, частиною 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України.

Призначити  ОСОБА_14 покарання:
-за частиною 2 статті 111 Кримінального Кодексу України – у вигляді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією усього належного йому майна;
-за частиною 7 статті 1111 Кримінального Кодексу України у вигляді позбавлення волі строком на 14 років з позбавленням права займати будь-які посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування збройних силах України та інших військових формуваннях України, правоохоронних органах України строком на 15 років без конфіскації майна. 

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального Кодексу України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити  ОСОБА_14 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 /п`ятнадцять/ років з конфіскацією усього належного йому майна та з позбавленням права займати будь-які посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування збройних силах України та інших військових формуваннях України, правоохоронних органах України строком на 15 /п`ятнадцять/ років

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання.

Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення, а засудженим - у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Головуючий суддя	  	= ОСОБА_15 =  	
Суддя	  	= ОСОБА_16 =  	
Суддя	  	= ОСОБА_17   	

26.05.2026
1 - рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2024 від 19 червня 2024 року, абзац 5 пункту 6, абзац 3 пункту 6.1.