ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/6521/25 пров. № А/857/53289/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року (судді Клименко О.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/6521/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач 2) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії (номер справи 134550030338) від 22 листопада 2024 року, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії (номер справи 134550030338) від 12 лютого 2025 року, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення за пенсією - 25 жовтня 2024 року;- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 134550030338 та від 12 лютого 2025 року № 134550030338 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 жовтня 2024 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01 листопада 2024 року № 134550030338, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії. Це рішення позивачка не оскаржує.
18 листопада 2024 року позивачка вдруге звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22 листопада 2024 року № 134550030338, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону № 1058. У рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи, а страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів. Право на пенсійну виплату позивачка набуде з 20 серпня 2027 року або у разі набуття необхідного страхового стажу.
22 листопада 2024 року позивачка звернулася зі скаргою до Пенсійного фонду України на вищевказане рішення відповідача-1, зазначила, що її страховий стаж становить 31 рік 01 місяць 20 днів, а не 30 років 06 місяців 12 днів, яка вказано у рішенні; просила врахувати страховий стаж в повному обсязі, усунути розбіжності та призначити пенсію за віком. 
Листом від 23 грудня 2024 року № 53176-63499/О-03/8-2800/24 Пенсійний фонд України повідомив позивачку у відповідь на її скаргу, зокрема про те, що період з лютого по серпень 2006 року не враховано до страхового стажу, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб; за наданими документами та даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
04 лютого 2025 року позивачка приєдналася до типового договору про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, розміщеного на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України, прийнявши всі його умови в цілому.
На підставі типового договору від 04 лютого 2025 року позивачка одноразово сплатила на рахунок Пенсійного фонду України у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування добровільний внесок на суму 12507,61 грн, що підтверджується квитанцією ГУ Ощадбанку м. Київ від 04 лютого 2025 року. 
Після цього, а саме 05 лютого 2025 року позивачка втретє звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12 лютого 2025 року № 134550030338, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою статті 26 Закону № 1058. У рішенні зазначено, що до загального страхового стажу частково зараховано період роботи відповідно до наданої трудової книжки серії НОМЕР_1 від 29 липня 1982 року з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року, а саме зараховано період починаючи з 01 вересня 2006 року по 28 лютого 2013 року, оскільки починаючи з 01 липня 2000 року обчислення пенсії здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01 липня 2000 року за даними системи персоніфікованого обліку. Страховий стаж позивачки становить 30 років 06 місяців 12 днів. Право на пенсійну виплату позивачка набуде з 20 серпня 2027 року або у разі набуття необхідного страхового стажу.
Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями відповідача-1, вважаючи їх протиправними, позивачка звернулася з цим позовом до суду.
Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону № 1058).
За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788).
Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «д» частини третьої цієї ж статті передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Суд встановив, що до заяв від 25 жовтня 2024 року та від 05 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком позивачка додавала трудову книжку серії НОМЕР_1 від 29 липня 1982 року, у який вчинено такі записи про (навчання) роботу позивачки: - з 01 вересня 1981 року по 31 липня 1982 року – навчання у Львівському професійно-технічному училищі № 18 на денній формі; - з 01 серпня 1982 року по 26 квітня 1984 року – робота у Продторзі Шевченківського району, магазин № 470; - з 27 квітня 1984 року по 13 серпня 1984 року – робота у Продторзі Ленінського району, магазин № 45; - з 03 жовтня 1985 року по 11 січня 1995 року – робота у робота у Львівському заводі телеграфної апаратури; - з 01 квітня 1996 року по 01 серпня 2001 року – робота у ЖЕКу № 308; - з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року – робота у ТОВ «ЧЕРЕЗ»; - з 01 грудня 2017 року по 29 лютого 2020 року – робота у ТОВ «ГРУПАІНВЕСТ «БТ»; - з 01 березня 2020 року по 27 травня 2024 року – робота у ТОВ «ТРИ КОРОНИ». 
Апелянт зазначає, що страховий стаж позивачки згідно з наданими нею документами становить 30 років 06 місяців 12 днів, водночас відзначив, що період роботи з 01 лютого 2006 року по 28 лютого 2013 року (у ТОВ «ЧЕРЕЗ») зарахований до страхового стажу не повністю, а саме не зарахований період з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб.
Колегія суддів відхиляє вказані посилання апелянта, оскільки обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на страхувальника.
Працівник не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцем-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, навіть наявність у роботодавця заборгованості з їх сплати не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу під час обчислення пенсії позивачки періодів її роботи на відповідному підприємстві чи настання інших негативних наслідків, пов`язаних з цим, зокрема й неврахування заробітної плати для обчислення розміру пенсійної виплати.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа № 316/1392/16-а), від 27 травня 2021 року (справа № 343/659/17) від 30 грудня 2021 року (справа № 348/1249/17), яку суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховує під час вирішення цього спору.
У аспекті наведеного суд також звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Тому неврахування відповідачем-1 періоду роботи позивачки з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року з такої підстави як відсутність відомостей про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб є протиправним, оскільки покладає на позивачку надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. 
Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату роботодавцем страхових внесків з вини позивачки, суду не надано. 
Суд зазначає, що після отримання рішення відповідача-1 від 22 листопада 2024 року № 134550030338 про відмову в призначенні пенсії позивачка вирішила набути страховий стаж, для чого оформила заяву про приєднання до типового договору про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 04 лютого 2025 року, уклала відповідний типовий договір 04 лютого 2025 року та 04 лютого 2025 року здійснила одноразову сплату на рахунок Пенсійного фонду України у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування 12320,00 грн добровільного внеску (за 07 місяців страхового стажу як вказано у позовній заяві).
Після цього, 05 лютого 2025 року позивачка звернулася із заявою та необхідними документами, зокрема й тими, що підтверджують одноразову сплату добровільного внеску, про призначення пенсії за віком з урахуванням вже докупленого страхового стажу, проте отримала повторне рішення відповідача-1 від 12 лютого 2025 року № 134550030338 про відмову в призначенні пенсії.
Суд зазначає, що згадане рішення відповідача-1 не містить жодної оцінки вказаній обставині, а саме одноразовій сплаті позивачкою добровільного внеску на предмет набуття нею у зв`язку з цим певного обсягу страхового стажу, що, своєю чергою, вказує на невідповідність такого рішення критерію, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, а саме обґрунтованості, оскільки воно прийняте без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття. 
Беручи до уваги викладене у сукупності, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що пенсійний орган протиправно не зарахував позивачці до її страхового стажу період роботи з 01 лютого 2006 року по 31 серпня 2006 року, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недостатність у позивачки страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржувані рішення відповідача-1 належить визнати протиправними та скасувати, а позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Тож суд з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивачки вважає за необхідне зобов`язати пенсійний орган призначити таку пенсію позивачці.
Водночас суд відхиляє покликання відповідачів на наявність у них дискреційних повноважень щодо призначення пенсії позиваці за встановлених обставин з огляду на таке.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими належить розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Суд наголошує, що дискреція органу державної влади чи місцевого самоврядування можлива лише тоді, коли альтернативне рішення є законним і правомірним. Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 520/9626/24.
У розглядуваній ситуації суд встановив, що стосовно позивачки одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, тому у пенсійного органу немає жодних інших правомірних варіантів поведінки, окрім як ухвалити рішення про призначення пенсії позивачці. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
У цій справі позивачка за призначенням пенсії вперше (25 жовтня 2024 року) та вдруге (18 листопада 2024 року) звернулася не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку (19 серпня 2024 року), тож пенсія їй повинна бути призначена з 20 серпня 2024 року, тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку.
Однак у позовній заяві позивачка просить суд зобов`язати пенсійний орган призначити їй пенсію з 25 жовтня 2024 року, тобто з дати другого звернення. 
Суд звертає увагу, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог. Тому з огляду на викладене, а також ураховуючи на підставі частини другої статті 9 КАС України межі заявлених позовних вимог, суд доходить висновку, що належить зобов`язати пенсійний орган призначити позивачці пенсію з дати, з якої вона просить про це суд, - з 25 жовтня 2024 року.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Інші зазначені пенсійним органом в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах “Проніна проти України” (пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі №380/6521/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська