Справа № 738/441/26 
№ провадження 2/738/325/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 травня 2026 року        м. Мена 

Менський районний суд Чернiгiвської областi в складі:
суддi - Волошиної Н.В.
з участю секретаря судового засідання – Минець П.Д.,
позивача –  ОСОБА_1 ,
відповідача –  ОСОБА_2 
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди
В С Т А Н О В И В:
І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з вказаним позовом, яким мотивував тим, що він є діючим депутатом Чернігівської районної ради, 24 лютого 2026 року на своїй особистій сторінці профіля Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , заступник голови Чернігівської районної ради Чернігівської області ОСОБА_3 опублікував допис за наступним посиланням: (ІНФОРМАЦІЯ_2 ), наступного зміcту:
«12 жовтня 2023 року Луцьким міським судом було засуджено депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 від опозиційної платформи за життя. який входив в злочинне угрупування, яке під час війни у серпні місяці 2022 року торгувало довідками про виїзд за кордон військовозобов`язаних, отримуючи за це від 3 до 5 тисяч доларів США. Вирок 5 років позбавлення волі з відтермінуванням до 3 років. Знаючі про судовий вирок свого однопартійця, керівник районного штабу опозиційної платформи за життя ОСОБА_5 , він же депутат Чернігівської районної ради і голова фракції антиукраїнської політичної партії, не повідомив ні депутатів ні керівництво районної ради і до цього часу злочинець в списках депутатів районної ради. Чомусь і районна прокуратура не звернула на це уваги і не повідомила раду про судовий вирок депутата. Мені декілька днів тому журналісти скинули рішення Луцького міського суду. В чомусь є моя вина. Потрібно було прослідкувати за цією подією. Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради, по області один подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі...».
Позивач вважає, що в зазначеній публікації наведені неправдиві дані та такі, які паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію, як депутата Чернігівської районної ради. В своїй публікації ОСОБА_2 зазначив, що він (позивач) нібито знаючи про судовий вирок депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 , не повідомив ні депутатів, ні керівництво районної ради і до цього часу ОСОБА_4 залишається в списках депутатів районної ради. Він не являється учасником судового процесу, відповідно до якого депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 було засуджено. Достовірної інформації про засудження ОСОБА_4 у нього не має. Зазначає, що повноваження для звернення до органів судової влади з відповідними запитами від імені Чернігівської районної ради у нього як депутата Чернігівської районної ради відсутні. Представляти спільні інтереси Чернігівської районної ради наявні лише у керівництва Чернігівської районної ради. Наведена інформація не має доказових підтверджень, є абсолютно неправдивою і такою, яка не відповідає дійсності.
Також у дописі ОСОБА_2 було зазначено, що «Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради…» Вважає, що ця фраза стосується депутатів Чернігівської районної ради, а саме його - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а отже ОСОБА_2 називає його «ждуном». Значення цього слова після повномасштабного російського вторгнення в Україну застосовується до жителів тимчасово окупованих і деокупованих територій як в українському, так і в російському медіапросторах. Під ждунами часто розуміють зрадників— людей, що залишаються на території під контролем однієї сторони, але чекають на прихід другої сторони. Дане висловлювання на його адресу є абсолютно не припустимим і образливим, а поширення цього допису у публічному просторі, паплюжить його честь та ділову репутацію як депутата Чернігівської районної ради.
На теперішній час він є керівником депутатської групи «Три кроки» і члени цієї групи не мають жодного відношення до заборонених партій. Діяльність депутатської групи «Три кроки» в Чернігівській районній раді Чернігівської області має програмні засади, щодо розвитку Чернігівського району, участь у розробці та підтримки програм допомоги Збройним Силам України. Жоден із представників депутатської групи «Три кроки» в Чернігівській районній раді Чернігівської області не був помічений на антиукраїнських висловлюваннях, а тому його звинувачення та інших його колег депутатів Чернігівської районної ради у «ждунізмі» або потенційній зраді Українським інтересам, з боку заступника Голови Чернігівської районної ради ОСОБА_2 є абсолютно неприйнятним і таким, що безпідставно підриває авторитет як депутата районної ради і як представника значної частини виборців, які за нього проголосували. 
Також є обурлива фраза у дописі ОСОБА_2 «Серед них і двоє депутатів райради, по області один подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі», оскільки він дійсно я є особою з інвалідністю, що офіційно підтверджено висновком МСЕК, його фізичний стан здоров`я не дозволяє жити повноцінним життям і нажаль він має реальні обмеження щодо пересування та самообслуговування. Але в своєму дописі ОСОБА_2 звертає увагу громадськості, що він нібито прикриваючись своєю інвалідністю і вадами свого здоров`я уникає соціально активного та політичного життя. Незважаючи на свої вади здоров`я і обмеження в пересуванні, він є активним депутатом Чернігівської районної ради, секретарем «Постійної комісії районної ради з питань комунальної власності, житлово-комунального господарства, транспорту та інфраструктури» і завжди бере участь в роботі комісії, Президії, та сесіях Чернігівської районної ради. Тому таке висловлювання ОСОБА_2 в своїх дописах є абсолютно неприпустимим, неприйнятним і таким, що принижує його честь, гідність не тільки як депутата Чернігівської районної ради, а ще як особи з інвалідністю.
Поширення допису ОСОБА_2 на своїй сторінці Facebook відбувалося публічно, його бачили інші користувачі мережі, що спричинило безпідставне паплюження його ділової репутації як депутата Чернігівської районної ради.
Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення ОСОБА_2 до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації ОСОБА_2 створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки посада депутата місцевої ради є публічною і будь-які негативні виловлювання впливають на подальшу комунікацію з громадою Чернігівського району.
Позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, ОСОБА_2 завдав шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію депутата Чернігівської районної ради, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 20000 гривень, який є мінімальним для відшкодування його душевних страждань.
Посилаючись на положення статей 277, 23 ЦК України, роз`яснення, викладені у Постановах Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ОСОБА_1 просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у мережі Facebook; зобов`язати ОСОБА_2 видалити вказаний допис та спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації того ж тексту на тій же сторінці Facebook з текстом: «Я. ОСОБА_2 , визнаю, що поширена мною інформація про ОСОБА_1 є недостовірною»; стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. 
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 10 березня 2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Відповідачем не подано відзив на позовну заяву.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2026 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свою позовну заяву, посилаючись на обставини викладені у позові.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, зазначив, що викладена ним інформація про те, що ОСОБА_1 , знаючи про судовий вирок депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 , не повідомив ні депутатів, ні керівництво районної ради і до цього часу ОСОБА_4 залишається в списках депутатів районної ради, відповідає дійсності, а вся інша інформація не стосується позивача, у дописі мова йде про депутатів облради, серед яких також є депутат з інвалідністю, але ОСОБА_1 чомусь сприйняв всю інформацію на свою адресу.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Чернігівської районної ради (а.с. 13).
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 14).
24 лютого 2026 року на своїй особистій сторінці профіля Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , заступник голови Чернігівської районної ради Чернігівської області ОСОБА_3 опублікував допис за наступним посиланням: (ІНФОРМАЦІЯ_2 ), наступного зміcту:
«12 жовтня 2023 року Луцьким міським судом було засуджено депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 від опозиційної платформи за життя. який входив в злочинне угрупування, яке під час війни у серпні місяці 2022 року торгувало довідками про виїзд за кордон військовозобов`язаних, отримуючи за це від 3 до 5 тисяч доларів США. Вирок 5 років позбавлення волі з відтермінуванням до 3 років. Знаючі про судовий вирок свого однопартійця, керівник районного штабу опозиційної платформи за життя ОСОБА_5 , він же депутат Чернігівської районної ради і голова фракції антиукраїнської політичної партії, не повідомив ні депутатів ні керівництво районної ради і до цього часу злочинець в списках депутатів районної ради. Чомусь і районна прокуратура не звернула на це уваги і не повідомила раду про судовий вирок депутата. Мені декілька днів тому журналісти скинули рішення Луцького міського суду. В чомусь є моя вина. Потрібно було прослідкувати за цією подією. Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради, по області один подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі...». 
Відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні надано роздруківку публікації із своєї особистої сторінки профіля Facebook від 24 лютого 2026 року наступного змісту:
«12 жовтня 2023 року Луцьким міським судом було засуджено депутата Чернігівської районної ради 8 скликання ОСОБА_4 від опозиційної платформи за життя. який входив в злочинне угрупування, яке під час війни у серпні місяці 2022 року торгувало довідками про виїзд за кордон військовозобов`язаних, отримуючи за це від 3 до 5 тисяч доларів США. Вирок 5 років позбавлення волі з відтермінуванням до 3 років. Знаючі про судовий вирок свого однопартійця, керівник районного штабу опозиційної платформи за життя ОСОБА_5 , він же депутат Чернігівської районної ради і голова фракції антиукраїнської політичної партії, не повідомив ні депутатів ні керівництво районної ради і до цього часу злочинець в списках депутатів районної ради. Чомусь і районна прокуратура не звернула на це уваги і не повідомила раду про судовий вирок депутата. Мені декілька днів тому журналісти скинули рішення Луцького міського суду. В чомусь є моя вина. Потрібно було прослідкувати за цією подією. Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради, депутат облради, через якого йшли фінанси та фінансування опозиційної платформи за життя від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Медведчука… подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі...».
V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18
(провадження № 12-110гс19)).
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21 пункт 6.18).
Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образ, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20 (провадження № 61-15064св21).
Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11).
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Позивач ОСОБА_1 на момент опублікування спірної інформації та дотепер є публічною особою, депутатом Чернігівської районної ради, тому, відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки його дії становлять підвищений суспільний інтерес.
ОСОБА_1 , як публічна особа, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.
Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ наголосив, що «свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.».
Оспорювана інформація не містить будь-яких фактичних відомостей чи тверджень, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.
Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
Ураховуючи положення статей 3, 4, 6 Декларації, а також прецедентну практику ЄСПЛ, суд констатує, що поширена відповідачем у спірній публікації інформація про те, що «керівник районного штабу опозиційної платформи за життя ОСОБА_5 , він же депутат Чернігівської районної ради і голова фракції антиукраїнської політичної партії, знаючи про судовий вирок свого однопартійця ОСОБА_4 , не повідомив ні депутатів, ні керівництво районної ради і до цього часу злочинець в списках депутатів районної ради», знаходиться в межах допустимої критики позивача, як політичного діяча. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Окрім того, позивач зазначає, що відповідачем на власній сторінці в соціальній мережі Facebook поширена недостовірна інформація про позивача наступного змісту: .
«Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради, по області один подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі...».
В судовому засіданні відповідач не заперечував, що дійсно зазначена позивачем публікація була розміщена на його сторінці. В той же час зазначив, що редакція наданої позивачем роздруківки не відповідає тій редакції, яка була ним опублікована, а також заперечував, що викладена у публікації інформація стосується саме позивача.
Відповідачем надана публікація у наступній редакції: «Сьогодні журналісти по всій Україні відстежують ждунів від цієї політичної сили, які ділили портфелі в разі окупації. Серед них і двоє депутатів райради, депутат облради, через якого йшли фінанси та фінансування опозиційної платформи за життя від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 … подався за кордон інший сидить вдома маючі групу інвалідності і так далі...».
В жодній редакції тексту не йде мова про позивача, так як використовується узагальнене поняття депутати районної ради, обласної ради.
Інформація, яка, на думку позивача, порушує його честь, гідність чи ділову репутацію, обов?язково має містити вказівку на ідентифікаційні дані особи. Це може бути пряме зазначення посади разом з ім?ям, прізвища, імені та по батькові особи або ж чітка відсилка на соціальні мережі такої особи тощо. 
З вказаної публікації не вбачається, що ОСОБА_2 в своєму дописі звертає увагу громадськості, що саме ОСОБА_1 , нібито прикриваючись своєю інвалідністю і вадами свого здоров`я, уникає соціально активного та політичного життя. 
ОСОБА_2 виразив суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд на результати роботи депутатів, критичну оцінку їх діяльності. Внаслідок розповсюдження відповідачем вказаної інформації шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу не спричинено.
Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що під час судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
У цьому конкретному випадку у розпорядженні суду немає даних про те, що фактично зазначені в статті цитати спрямовані на поширення недостовірної інформації щодо позивача, приниження його честі, гідності та ділової репутації його.
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. (Правова позиція Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц).
Крім того, згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону «Про пресу», стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. 
Відповідно до статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Оскільки відсутні підстави для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, позов у частині стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач:
ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач:
ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.В. Волошина